Николай Николов
Нежни куршуми

chitanka.info

Глава I
S.T.A.R.

7 януари 2013

Глух изстрел. Дупка в главата. Локва кръв. И край. Без обяснения, без филмови ефекти, без съспенс. Звукът от токчетата й отекваше глухо в пустотата на зимната нощ. Безжизненият труп оставаше все по-далеч зад гърба й. Аромат на скъп френски парфюм. Женственост. Изтънченост. Класа. И нови двайсет хиляди евро в банковата й сметка. Какво друго й трябваше?

Вера не беше златотърсачка. И не понасяше кифлите, които търсеха чичко-паричко, а не можеха да предложат нищо повече от безвкусен секс. Мразеше ги в червата. Още от ученическите си години… което не бе много отдавна.

Но днес не това стоеше на преден план. Днес тя искаше да бъде независима. Искаше да бъде силна. Искаше и можеше. Перфектен наемен убиец. Кой би се усъмнил в тези искрени кафяви очи? Кой не би повярвал на думите, прошепнати от тези горещи устни, които целуваха както змията целуна Клеопатра, преди да изсмуче живота от нея? Кой не би се захласнал по меките й черни коси? Кой не би се загледал по безкрайно дългите й крака? Кой би й устоял? Никой! Така и не срещна такъв, откакто започна работа в S.T.A.R.

Сякаш беше вчера. Ръцете й бяха изцапани с кръвта на копелето, което я лъжеше от няколко месеца, търсеше я, колкото да отбие номера, и се чукаше с всеки втори боклук, който му попаднеше. Нищо. Всичко свърши. Приключиха скандалите. Пиянските скандали. Тормозът. Унижението. Звукът от юмруците му. Насилието. Адреналинът все още я държеше при спомена за кошмара, който преживя. Целият под беше в кръв. Стените. Спалнята. Кухненският нож.

Борис я откри свита на кълбо, цялата трепереща и оцапана с кръв. Кой беше той? Как се озова в апартамента й?

Борис ръководеше S.T.A.R. Той й осигури алиби, нов апартамент и добра работа. Това, че трябваше да убива хора в замяна, не я притесняваше. Хладнокръвие. Непоколебимост. Грация. Така Вера изпълняваше задачите си. Поръчките идваха от влиятелни бизнесмени, анонимни корпорации и конкурентни наркобосове. Парите я устройваха напълно. Поне веднъж месечно от S.T.A.R. превеждаха двайсет хиляди евро към сметката й. Това й беше достатъчно. Единствената истина, която я интересуваше.

Работата в S.T.A.R. по никакъв начин не промени Вера. За семейството й, приятелите, колегите от университета тя си остана същата. Но градът се страхуваше от нея. Трепереше. Хората усещаха тъмната й аура и избягваха да я въвличат в дребнави житейски конфликти.

Вера обичаше публичните места. Обичаше нощния живот на София. Бързо се вписа в столичния хайлайф и започна да обикаля елитните клубове заедно с колежката си от S.T.A.R. и университета — Ирен. Две красавици. С пари. Много пари. В разцвета на силите си. Това е животът, който искаха. И сега щяха да грабят с пълни шепи от него.

Тази вечер двете не успяха да се срещнат. Ирен щеше да пътува за провинцията. Нищо! Нощта бе пред Вера. Наложи й се да приключи набързо с една поръчка на Борис и сега се разхождаше грациозно по жълтите павета. Кой можеше да й каже нещо? Полицията? Разни гаменчета? Смешки! Тя не знаеше какви връзки има шефът й, но пък никога не си бе имала работа с властите, за да се безпокои точно сега. Нямаше основание за тревога. Никой не я подозираше. Никой не се съмняваше.

Писък на сирена. Линейка. Този път реагираха бързо. Само десет минути. Вера се усмихна иронично. Целта беше местен наркобос. Нищо работа. Ей така, между другото. Рутинна задачка закачка. Как да не се усмихваше с неприкрит сарказъм? SMS-ът пристигна.

Vashata smetka e zahranena s € 20 000

Разкош!

Нощта премина без излишни емоции. Музика. Флирт. Скъп алкохол.

10 януари 2013

Ирен мълчаливо наблюдаваше падащите снежинки и тръпнеше в очакване. Беше се облегнала на служебната X6, стискаше мобилния си телефон и очакваше обаждане. Започваше да губи търпение. Искаше да се разкара час по-скоро от тоя забутан квартал, да се прибере вкъщи на топло и да се сгуши в мекото легло. Но не! Трябваше да стои на това проклето място, да псува през зъби нелепата ситуация и да чака колежката си да свърши мръсната работа. Втора цигара. Трета. Телефонът позвъня. Бояна?! Не, беше Борис.

— Ирен, трябваше преди двайсет минути да сте вдигнали гълъбите!

Да, трябваше. Какво си въобразява той? Праща ги на майната си, без да е предвидил вероятността за гаф. А гаф стана!

— Семейството му си беше вкъщи — отвърна с треперещ глас Ирен. — Видяха всичко.

— Оправяйте се! — нареди апатично шефът й. — Не искам свидетели!

Връзката прекъсна. И се чу изстрел. Секунда по-късно още един. Вцепенение. Нищо че вече три години бе в занаята. Нямаше как да остане равнодушна към всичко, което правеше. От тъмния двор на имението долетяха стъпки. Този път вече беше Бояна.

— Качвай се! — подвикна тя — Да си обираме крушите!

Баварецът потегли с мръсна газ. Стопи се в мрака.

В къщата лежаха един до друг три трупа и очакваха някой да ги открие. Владимир Василев — областният съдия, беше главна цел на S.T.A.R. днес. Тази вечер той трябваше да бъде сам у дома си. Трябваше! Тихи като вятъра в тревата, двете момичета се прокраднаха в „скромното“ му имение. Вечеряше в трапезарията. Нямаше въпроси. Нямаше приказки. Нито колебание. Нито съмнение.

След третото убийство вече претръпваш. Да, в началото кошмари тровят и без това изпънатите нерви. Но после спира да ти пука. Парите компенсираха неприятното усещане. А шефът плащаше повече от щедро — двайсет хиляди евро на глава. S.T.A.R. не се занимаваше с дребни риби. Двете дами знаеха това отлично. И когато Ирен стреля по областния съдия в дома му, тя знаеше, че така е редно. Така постъпваха лошите. Така постъпваха силните.

Само за секунда в съзнанието й премина като проблясък един факт, който съвестта й беше избрала да забрави. Фактът, че всички имаха сърца… И сега нейното се свиваше на кълбо при спомена за ужасените лица на съпругата и детето на Василев.

Бояна също стоеше вцепенено и стискаше пистолета в ръка. Беше готова да стреля, но тялото й не искаше да се подчини. Та там стоеше едно малко дете! Кой убиваше деца? Изродите! Психопатите! Тя не беше такава! Не беше, по дяволите!

Борис я откри съвсем скоро. Тъкмо бе завършила гимназия. Прибираше се с такси след поредното хип-хоп парти, когато пред входа на блока, в който живееше, я причака черен автомобил със затъмнени стъкла. Някой й запуши устата и две силни ръце я хвърлиха като ненужен предмет в багажника. Бояна викаше, блъскаше. После се предаде. Избухна в сълзи. Къде я водеха? Какво искаха от нея? Ще живее ли?

Когато капакът отново се вдигна, тя бе свита на кълбо и трепереше от ужас. Видя двама маскирани мъже на средна възраст. Единият от тях я грабна. Завлече я към непознат склад на непознато място.

— От теб ще стане чудесна проститутка, моето момиче! — изсмя се другият мъж. — Италианците ще дават луди пари за кучка като теб.

Бояна се развика. Получи шамар. Толкова силен, че изпадна в шок. След това споменът се размиваше. Неясни проблясъци. Друсаха я с разни боклуци. Колко време вече я държаха в склада?

Настана суматоха. Изстрели. Викове. Взрив. Пак взрив. Изстрели. Полиция? Не, не бяха ченгетата! Кой? Споменът бе толкова неясен. Защо? После видя за пръв път Борис. И четири дами с четири пистолета. С три от тях сега работеше заедно. Четвъртата загина още тогава. Саня… Спомняше си я смътно. Висока, руса… какво още? Колежките й никога не говореха за нея. Всяка от тях скърбеше тихо пред олтара на собственото си съзнание. А и Бояна така и не попита за нея.

Борис й предложи работа. Тя прие. Това е всичко.

И въпреки че беше още заек в S.T.A.R., на нея й се наложи да стреля по майка с дете. Партньорката й не намери сили да го направи. Избяга навън. По дяволите! Трябваше да стреля. И стреля. Два пъти.

— Какво стана? — наруши мълчанието Ирен.

— Какво очакваш?! — промърмори сърдито Бояна. — Свърших твоята работа.

— Съжалявам! — въздъхна Ирен. — Нямах сили да…

— Все тая!

Бояна настъпи педала на бавареца.

11 януари 2013

Лисичката с бърза крачка потъваше в сумрака на уличното осветление. След нея оставаше натрапчиво ухание на непознат парфюм и усещането за неизбежна беда. Борис гледаше как тя се стопява в захвата на зимната нощ. Млада, амбициозна, цинична. Затова му беше любимка. Вероятно някога е таил в себе си по-особени чувства към нея, но отдавна вече бе празен отвътре, за да ги прояви. Беше му отнето най-скъпото, а не намираше сили да го върне обратно в живота си. Мария…

— Ася! — извика подире й той.

Тя се спря на място и се обърна. Шефът й едва се виждаше сред канонадата от едри парцали сняг.

— Приключвай по-бързо и се прибирай!

Тя не каза нищо. Притвори очи. Презрителна усмивка. Не към Борис. Към жертвата. Тръгна. Сняг. Виелица. Студ. Аромат на непознат парфюм. Неизбежна беда. Млада симпатична блондинка. Кожено яке. Кожени ботуши. Кожена дамска чанта. Пистолет. Наемен убиец. Лошо момиче. Лисичката.

Часовникът с досада отброяваше последните минути до полунощ. Светлината от лаптопа на Христо бе единственото нещо, което осветяваше тъмната стая, смърдяща на празни кутийки от бира и изсъхнала пица. Продължителното безсъние му се отразяваше все по-осезаемо. Най-накрая беше вкарал в строя двата сървъра на МВР, които претърпяха множество хакерски атаки. На всичкото отгоре трябваше да цензурира изказвания в социалната мрежа, срещу които държавата внасяше оплаквания ежедневно. На Христо му беше през оная работа. Получаваше прилична заплата и това го устройваше. Понякога се чудеше защо НСБОП не се заемат лично с интернет терористите, които се изказваха доста крайно и отправяха заплахи във Фейсбук срещу редица министри. Но само понякога. Отдавна глупостите в държавата бяха спрели да го впечатляват.

Май беше време за сън! Най-накрая! Христо се настани удобно на мекия диван, избута купчината боклуци от масата и си наля синьо Johnnie в чашата за кафе. Безмълвно свиваше последния масур за деня. На вратата се позвъни. Някакво странно чувство на тревога и безизходица пропълзя към стомаха му.

Стана. Пак се позвъни. Христо се приближи до вратата.

— Кой е?

— Полиция! — извика приятен женски глас.

Това го изненада силно. Какво ли е станало? Завъртя ключа. Щрак! Открехна вратата. Красива блондинка?! Пистолет! Заглушител! Изстрел в коляното. Болка. Кръв. Пак болка. И пак кръв. Втори изстрел. Пак там. Още болка. Адреналин до небесата. Трети изстрел. В другото коляно. Христо се свлече безпомощно на пода. Какво, по дяволите…

Лисичката снизходително гледаше окаяния човечец.

Пристъпи прага и затвори вратата след себе си. Заключи.

— Само да гъкнеш и ще те разстрелям като куче! — изсъска в ухото му тя. — Съветвам те да не правиш глупости.

— Коя си ти? Какво искаш? — изхлипа със сетни сили Христо.

— Ангелът на справедливостта — усмихна се иронично Лисичката.

Тя го остави да се превива като животно на пода и влезе в стаята му. Не обърна внимание нито на камарата боклуци наоколо, нито на големия пакет с марихуана, а още по-малко на синия лейбъл уиски. Приближи се до все още работещия лаптоп, пъхна флашката, която носеше у себе си, в свободния USB вход и започна да копира файловете, които я интересуваха. Не бяха много — няколко скандални записа на телефонни разговори с Бойко Борисов, кореспонденция между турски и украински наркодилъри и порноклип с Ашли Байдън. Дали последното щеше да срине политическата кариера на баща й? След броени минути операцията приключи. Лисичката се върна при Христо.

— Ти си Poseidon, нали така? — попита риторично тя.

— Нищо не разбирам! — Хакерът агонизираше от болка.

— Ти ли си администраторът на THE ANONYMOUS?

— Какво, ако е така?

— Аз съм Лисичката, работя за S.T.A.R. Наемен убиец. Имам информация, че притежаваш компромати срещу мой клиент.

— Кой… клиент… по дяволите?

— К’во ти пука? — изсмя се тя.

Последва изстрел. Втори. Трети. В главата. И пак там. И пак. Кръв. По пода. Стените. Навсякъде. Свинщина.

Тя се чувстваше длъжна да изглежда безкомпромисна пред хората, които убиваше, но пред себе си не можеше да бъде такава. Какво толкова е направил Poseidon? Заслужаваше ли смърт само заради това, че си вършеше администраторската работа? Та той е дребна риба! Кой плащаше такава огромна сума, за да бъде ликвидиран един компютърджия? Гадна работа! Борис никога не свеждаше цялата информация. Даваше адрес, снимка, име и казваше няколко думи, които можеха да бъдат поставени под съмнение. Но пък и Ася не я вълнуваха подробностите. Интересуваше я повече сумата, която получаваше след всяко убийство. А тя отново бе двайсет хиляди евро.

Вече не мислеше за такива незначителни детайли, когато ръката й докосваше чашата с уиски. Никога не изневери на този ритуал. След всяка поръчка се усамотяваше в скромното квартално бистро и черпеше осакатената си душа с нещо сгряващо. Откога не бе водила нормален живот? Откога не бе обичана? Откога бе спряла да се усмихва? Цели две години! И то заради една скалъпена инсценировка. Ася вече се целеше другаде. S.T.A.R. се оказа крайъгълен камък за новите й приоритети. И този откраднат миг носталгия й напомняше, че е жива. Напомняше й, че все още е млада, че на този свят имаше хора, които обича и заради които би направила всичко. И когато този откраднат миг носталгия я напуснеше, мрачната действителност се стоварваше безмилостно върху нея. Имаше сметки за уреждане. Имаше мотиви да убива. Имаше амбицията да се превърне в легенда. В най-добрия наемен убиец, когото Европа познаваше.

SMS-ът върна Ася в действителността. Непознат номер. „Излез!“ — и нищо повече. Грабна чантата си и тръгна към изхода. Странна сила я теглеше навън и тя не можеше да й се противопостави. Излезе. Огледа се. Автомобилът бе паркиран отпред. Отвори вратата и се качи, без да задава въпроси. Само хвърли бегъл поглед към шофьора. Това никак не й хареса. Лъчо — дясната ръка на Дявола.

Усещането за време се размиваше. Затрудняваше се да определи посоката, в която се движеше автомобилът и от колко време вече се вози в него. Мълчеше. И двамата мълчаха.

Лисичката влезе в ресторанта. Лъчо я последва. Вцепенение. Дявола стоеше на масата. Пред него бяха колежките й от S.T.A.R. — Вера, Ирен и Бояна, облечени в бяло. Не смееха да я погледнат. Бяха свели виновно глави и не обелваха нито дума.

— Кума Лиса! — изкикоти се Дявола.

— Лисичката! — поправи го Ася. Гледаше го с презрение. И недоумение. Трябваха й около 2 секунди, за да грабне пистолета от чантата си и да му пръсне главата.

— Дама Купа има вкус! — иронията се отскубна от устата на Дявола. Лъчо се смееше като свиня. Дяволът също.

— Какво става тука бе, Верче?! — с обвинителен тон Ася се обърна към колежката си.

Вера дори не мигаше. Гледаше виновно пода и мълчеше.

Ася чакаше. Чакаше обяснение за целия този цирк, който се разиграваше пред очите й.

— Убили са… — едва се отрони от устата на Ирен. Не довърши. Как може да са толкова малодушни? Винаги ли Борис ги избираше такива… пикли?

— Така и така сте останали без работодател, момичета — заговори за пръв път Лъчо, — имаме следната топоферта. Една от вас ще работи за Нико, а с другите ще ходим да копаме за червеи.

Дявола се разкикоти отново. Харесваше му този тип хумор.

— Изборът е ваш! — Усмивката не слизаше от лицето му. А Ася все още не разбираше. Не разбра какво става дори когато трите момичета насочиха пистолети към главата й. И стреляха.

Ася се събуди обляна в пот. Уплашена. Дишаше тежко. Усети, че е стиснала здраво своя пистолет, който винаги стоеше до главата й. За всеки случай! Кошмари… Всяка следваща нощ все по-объркани и коварни. Съсипваха я. Не знаеше колко още щеше да издържи на това напрежение. Трябваше в най-скоро време да потърси психолог, но се страхуваше, че от подсъзнанието й ще изплуват лоши неща, които беше по-добре да забрави.

А тя определено имаше какво да крие… дори от себе си.

13 август 2015

Вече година и половина лошите момичета на S.T.A.R. не можеха да свикнат със смъртта на Борис. На всеки 13-и ден от месеца, точно в 17 часа, те носеха цветя на самотния му гроб. Тринайсети август не правеше изключение. Но защо? Защо те продължаваха и продължаваха да се завръщат на това място? Защо бе тази почит към един престъпник? Какво толкова им беше дал Борис Бакалов, което не успя да им отнеме Жокера? Първият беше баща и покровител за четирите момичета, а вторият ги караше да вършат страшни неща и ги влечеше към дъното.

Първа пристигна Ася. Вече не се радваше толкова на лъскавите си придобивки. Но какво щеше да й напомня за S.T.A.R.? И беше ли необходимо това? Тя, както и останалите, вече не се занимаваше с незаконни глупости. След като неизвестно лице стреля смъртоносно по шефа им, те се покриха за няколко месеца в Мексико. Канкун бе красив град. И за четири богати млади момичета беше идеалното място за кратко изгнание. В началото на миналото лято се завърнаха отново в България. С нова самоличност. Не можеха да си простят само, че не отидоха на погребението му. Нямаше как! Рискуваха прекалено много.

— Първа както винаги! — усмихна се Бояна.

— Слънце! — възкликна Ася и я прегърна силно.

Самотен кестен хвърляше дебела сянка върху гроба на Борис. Слънчевите лъчи не пареха толкова силно през това време от деня, но август си беше август. Двете бяха коленичили пред черния мрамор и с блуждаещ поглед се взираха в гравираните по него звезди. Четири малки и една голяма. Знаеха отлично какво символизират. Но кой друг знаеше? Кой бе поръчал тази надгробна плоча? Догадки. Спомени. Тъга. Признателност. Притъпено чувство на гняв. Много въпросителни. Неразкрит случай.

— Дали го е видял? — въздъхна Ася.

— Не те разбрах! — погледна я учудено Бояна. — Кой какво да е видял?

— За него говоря. Винаги съм се чудила дали е видял копелето, което го застреля?!

— Едва ли някога ще разберем! Защо това те терзае толкова?

— Когато го открих — потрепна гласът на Ася, — беше с превръзка на очите. Дали са му ги вързали и тогава са стреляли по него, или са го направили след това?

Бояна не каза нищо. Тишина. Ася бе тази, която откри тялото на Борис. Защо никога не бе споменавала тази малка подробност? Превръзка на очите?! Превръзка? На очите! Мигновеното прозрение бе като удар с мокър парцал по лицето й. Сякаш товарен влак мина през нея. Затаи дъх. После сърцето й щеше да се пръсне от вълнение.

— Темида! — промърмори тя. Ася я гледаше с недоумение. — Знам кой е убиецът на Борис!

Мълчание. Мълчание, наситено с емоция. Къде бяха Ирен и Вера? Мълчание. Темида.

Глава II
Шпионин на пътя на S.T.A.R.

4 януари 2013 (две години по-рано)

Ароматът на кубински пури изпълваше малкия офис с особена натрапчивост. Димът се стелеше навсякъде, скривайки лицата на двамата влиятелни мъже. Ставаше въпрос за пари. За много пари. За лични интереси. За мръсна работа, която някой трябваше да свърши.

— Максим Иванович движи трафика на кокаин, минаващ от Турция за България — каза клиентът. — Той е дясната ръка на руската мафия във вашия регион. Поддържа каналите към Украйна и Русия.

— Какво очаквате да постигнете след неговата ликвидация? — учуди се босът. Той обичаше да задава този въпрос, особено на руснаци. С него подлагаше своите клиенти на дискретен разпит. Така научаваше за болните им амбиции и до колко могат да представляват заплаха за неговия бизнес. Последното често изглеждаше като тъп американски виц.

— Това си е моя работа, Жокер! — продължи клиентът. — Искам просто да си свършите вашата докрай.

— Нали си давате сметка — продължи той своята игра, — че зад този… Иванович… стои цяла организация. Руската мафия… КГБ…

— Федеральная служба безопасности — поправи го клиентът. — Виждам, че сте остарели с терминологията. ФСБ е пълният приемник на същата тази структура, която беше известна като КГБ, и разликата е само в абревиатурата. Всъщност не само… ФСБ притежава много по-голям технически и силов ресурс, отколкото имаше някога КГБ. Така че другарят Иванович при други обстоятелства би представлявал непосилна задача дори и за вас, но… — клиентът се усмихна и продължи — тази седмица е на посещение в България. А хората, за които работя, си дават сметка, че това е единствената възможност да се избавят от него. И са готови да платят колкото трябва!

— Продължете! — Жокера хареса този отговор. — Слушам ви!

— Втората цел е компютърен хакер, известен като Poseidon. Не особено добър професионалист, ако питате мен. По-скоро младеж, който се изживява като Нео.

— Дребна рибка — усмихна се Жокера. — Не разбирам защо търсите моето съдействие?

— НСБОП стоят зад гърба му. Работи за МВР.

— И все пак? — недоумяваше Жокера.

— Разполага с голяма част от кореспонденцията ни с доставчици от Афганистан. Но това далеч не е всичко. Какво да ви кажа? Скандални СРС-та с български министри, порнографски материали с дъщерята на американски политик…

— Откога сте се загрижили за Съединените щати? — засмя се Жокера. — Това не е ли техен проблем?

— Нарича се „скрита карта“, Жокер! — тънка усмивка пробягна по лицето на клиента. — Нали разбирате каква сила бихме придобили, след като се сдобием с тези файлове?

Да, босът на S.T.A.R. разбираше много добре. Не беше вчерашен. И играеше перфектно своята игра, когато ставаше въпрос за бизнес.

— Разбирам, че вече говорим за съвсем друга сума.

— Ще стигнем и до нея! — отвърна снизходително клиентът. — Последната ни цел е Владимир Василев.

— Областният?! — закашля се Жокера. — Наистина ще ви струва скъпо! Принуден съм да мобилизирам целия си ресурс… нали разбирате?

— Говорете ми в цифри!

— Половин милион — отвърна след секунда пауза босът.

Клиентът се усмихна иронично. Евтино работят българите. Ето защо се обръщаше към S.T.A.R. Ако беше пуснал поръчката си в Русия, вероятно щяха да го оръсят с два милиона.

— Още довечера парите ще бъдат преведени по банковата ви сметка. Ще ви изпратя и допълнителна информация.

— Попаднали сте на правилния човек — изправи се Жокера и двамата си стиснаха ръцете. — За мен е чест да работя с бизнесмен като вас.

Клиентът напусна малкия офис, ухаещ на кубински пури. Пепелникът беше препълнен. Прозорецът — отворен. Климатикът работеше. Валеше сняг.

Босът запали нова пура. Общо взето, не пушеше само когато спеше. Взе телефона. Набра желания абонат. Зелена слушалка.

— Ирен, искам да се видим! — каза той.

— Мога да тръгна още утре сутринта — отвърна Ирен.

— На нашето място в десет — уточни Жокера.

— Сама ли да дойда? — попита Ирен.

— Не. Вземи със себе си новото момиче. Има още на какво да се учи.

Червена слушалка. Въздишка. Сподавен стон на огорчение. Душевна болка. Слабост. Или просто още един ден на този свят. Животът натежаваше. Притискаше го от всички страни. Смазваше го. Казваше му да се предаде. Шепнеше смъртни заплахи. Но той все още се държеше. Крепеше го споменът за някой, когото обича. Споменът за някой, чиято съдба е извън неговата власт. Да, великият Жокер — онзи, за когото правилата не важаха, нямаше необходимата власт да върне в живота си единствения човек, когото обичаше.

Но в пирамидата на този свят имаше и хора, които стояха над него. Субекти от самия връх на организираната престъпност. Тъмни личности, които се бяха вкопчили във властта, съдебната система, медиите…

Нико Колев — чудовище, около което се стелеше мъгла и много въпросителни. Циник. Извратеняк. Егоист. Самият дявол. Този, който бе в състояние да върне светлината в сърцето на Жокера. Същият, който му я и отне. Същият, който го унижаваше всеки път, когато идваше да проси милост.

Въздишка. Опита се да пропъди черните мисли, които пъплеха в съзнанието му. Надникна през прозореца. Лицето му докосна лъчите на слънчевия януарски предобед. Прииска му се да излезе навън, да се разходи по пухкавия сняг. Защо пък не? До китайския ресторант пеша се стигаше за двайсет минути. Струваше си. Беше време за обед, а откога не бе хапвал китайско? Месец?

18 януари 2013

— Мога ли да ви имам доверие?

Пауза. Можеше ли? Дали не беше някаква шега?

— Продължи, моето момче! — отвърна след кратък размисъл Антон.

— Чух само едно име — продължи събеседникът му. — Борис.

Ледени тръпки пробягаха по тялото му. Антон затаи дъх. Забрави да диша. Мразовит спомен отпреди шестнайсет години. Последният му ден на държавна служба. А Борис… Борис беше мъж с болни амбиции. Беше здраво затънал в лайната. Ходеше да върши мръсната работа на разни мафиоти и вярваше, че ще се издигне в бизнеса.

— Сигурен ли си, че си разбрал правилно? — все още отказваше да повярва.

— Бях изплашен. Бях ужасен. Не знаех дали ще оживея. Всичко беше в кръв. Убиха баща ми. Убиха и майка ми. Треперех. Но помня ясно думите на онези жени. Сигурен съм, че съм разбрал правилно. А вие сигурен ли сте, че можете да ми помогнете?

Антон замълча отново. Искаше ли пак да влезе в играта, или предпочиташе да изживее годините си, изпълнен с угризения? След като Югославия се разпадна, той се оказа ненужен за Държавна сигурност. Обеща си повече да не се занимава с подобна дейност. Кое обещание трябваше да престъпи? Собственото или това на приятел, който не е виждал от десет години? И който нямаше да види никога повече!

— Добре! — въздъхна най-накрая Антон. — Ще направя изключение, но само защото съм задължен на баща ти.

Какво пък толкова? Работата на шпионин винаги се е нравила на Антон. Носталгия често го връщаше към годините, прекарани в ГДР; след разпада на комунистическия строй в България беше прехвърлен за кратко в СССР и накрая — Югославия. После дойде войната. Завърна се в България в същия ден, в който американците бомбардираха Белград. Кошмар. След това го съкратиха. Обещания, компенсации и чао. Място за емоции нямаше.

Антон отпиваше последните глътки горчиво кафе и с блуждаещ поглед наблюдаваше как събеседникът му постепенно изчезва в събуждащия се град. Малко неща го стимулираха повече от горчивото кафе. Обичаше да прекарва утрото в компанията на спортния ежедневник, придружен със сода и късо двойно. Хвърляше и по бегъл поглед на сънливите студентки, които бяха всичко друго, но не и студентки.

В това необичайно утро миналото отново почука на вратата. Бившият супершпионин на Държавна сигурност Антон Петров се хвърляше в една последна задача. Не за пари или материални облаги, а защото така трябваше. Една мъжка приказка значеше повече от хиляди обещания и той го знаеше много добре. Лошото беше, че врагът се оказа приятел. Борис. S.T.A.R. Гадна работа!

9 февруари 2013

Снегът се усилваше все повече. Скапана зима! Кога най-после ще свърши? Антон трепереше. Псуваше. Какво можеше да го стопли в тоя студ? Уиски? Млада мулатка? Защо не и двете?!

Източникът не лъжеше. Не беше шега. Старият му познайник Борис наистина бе прекрачил границите на закона. Голяма клечка е станал. Мръсник! Убиец! Трудно го разобличи. Първите дни следеше само него. Нищо подозрително. Не посещаваше светски места, не караше скъпи автомобили, нямаше смъртни случаи около негова милост. Често го засичаше в компанията на млади и привлекателни момичета. Първоначално ги мислеше за проститутки. Не бяха много. След седмица се убеди, че са все едни и същи. Четири. По на около двайсет години. Започна да следи и тях. Бинго! S.T.A.R. наистина съществуваше. И наистина беше организация, която се занимава с поръчкови убийства. Действаше на територията на цялата страна. И явно много влиятелни хора стояха зад Борис, щом никога си нямаше проблеми с властите. Дърт хитрец е той! Не се е променил за всичките тези години, откакто го познаваше. И жени му вършеха работата. Типично за него. Колко ли им плащаше? Жертвите бяха предимно бизнесмени и босове на големи компании. Смъртта им струваше скъпо. Клиентите му не бяха случайни хора. Много важно! Нека полицията се оправя. Неговата работа беше просто да се убеди в достоверността на информацията, която получи от сина на дългогодишния си приятел — областния съдия Владимир Василев, за да се докопа до Борис и да му отдаде последна почит.

Тази вечер. Стига повече!

Босът на S.T.A.R. излезе от ресторант „Палермо“, придружаван от едно от момичетата си. Привлекателна блондинка. Случайните хора сигурно много му завиждаха. И имаше защо. По красота ли ги избираше? Мръсник! Убиец! Ще си плати! Само още малко!

Блондинката с бърза крачка се отправи в неизвестна посока. Вероятно й е възложил нов случай. Нищо. Щеше да й бъде последен.

Антон последва Борис. Вървеше на безопасно разстояние. Нямаше как да бъде разкрит. Старо куче беше бившият шпионин на Държавна сигурност. Имаше претенции да бъде най-добрият на Балканите. Вероятно, много вероятно. Дали не сбърка, че не започна да работи на частно? Всъщност не беше късно. Бързо можеше да си върне добрата форма. Предстоеше да го обмисли. След седмица. Месец. Абе все някога. Евентуално.

Антон откри, че официалният бизнес на Бакалов е търговия с оръжия. Държеше няколко оръжейни магазина в София, Пловдив и Варна. Определено перфектен начин да изпереш някой и друг милион. Борис се отправи към офиса си. Имаше уговорена среща с бизнесмена Петров. Антон изчака малко. След това го последва. Посрещна го личната му секретарка.

— Имам уговорена среща с господин Борис Бакалов — обърна се към нея Антон.

— Името ви, господине? — попита леко предизвикателно тя.

Антон долови палавия й поглед. Жалко! Беше на годините на дъщеря му. А той имаше железни принципи в живота си. Никога не изневеряваше на жената до себе си. А възможности дебнеха от всеки ъгъл.

— Петров — отвърна той. — Антон Петров.

Тя се усмихна леко загадъчно. Антон също се усмихна. Хареса му, че момичето улови тънкия хумор в тази ситуация.

Секретарката уведоми шефа си, че новият клиент е тук, и въведе Антон в офиса. Ароматът на кубински пури го срази още от вратата. Разкош! Босът на S.T.A.R. стоеше зад масивното си бюро, пушеше и разглеждаше новите оферти. Шпионинът хвърли бегъл поглед на офиса. Обектът беше отявлен почитател на хладните оръжия. Притежаваше видна колекция от мечове, саби, катани, шорикени, ножове.

— Добре си се уредил, Бакалов! — усмихна се иронично Антон.

Борис го погледна озадачено. Пауза.

Антон? Антон!? Антон!!!

— Петров! — възкликна шефът на S.T.A.R. — Сядай! Откога не сме се виждали? Петнайсет години?

— Шестнайсет — уточни шпионинът и се настани на мекото кресло. — Как я караш, Бакалов?

13 август 2015 (две години по-късно)

Жега. Търпеше се, но какво от това? Всичко наоколо е побеляло. Не, не беше сняг през август. Надгробни паметници. Стотици, хиляди. Пустота. Отсъствие на живот. Погребани надежди. Мъка. Жега. Август. Тринайсети. Привечер. Задух. Не беше от онези непоносими августовски дни, но горещината се усещаше — с всяка фибра от тялото.

Два черни мерцедеса спряха наблизо. Наистина бяха те!

Момичетата на Борис. Бившите агенти на S.T.A.R.

Ирен и Вера плахо оставиха по една червена роза до черния паметник. Розите станаха четири. Най-пурпурните рози в целия гробищен парк. Заслужаваше ли покойникът такова внимание, такава любов, такава признателност?

— Отдавна ли сте тук? — попита Вера.

Мълчание. Емоция, която преливаше и изпълваше околността. Едва сега я усети. Тялото й потрепна. Какво се е случило?

— Какво се е случило? — недоумяваше Ирен.

— Попитай партньорката си! — отвърна с упрек Ася. — Но не знам дали отговорът ще ти хареса.

Недоумение. Много въпросителни. Бояна наведе виновно глава. Не, не преиграваше. Никога не е била добра актриса. Всички знаят това. Разплака се. Какво се е случило, по дяволите? Ирен я прегърна. Вера не знаеше как да реагира. Как да реагира? Ася намръщено гледаше звездите върху надгробната плоча на шефа си и псуваше наум.

— Не знаех, че ще стане така! — трепереше Бояна. — Той беше просто дете. Не знаех, не исках!

— Успокой се и ми кажи какво е станало! — опитваше се да я утеши Ирен.

— Владимир Василев… — промърмори Бояна. — Не исках да стане така!

— Областният съдия… — уточни партньорката й. — Бяхме двете там.

— Втория път стрелях във въздуха. Не можех да отнема живота на дете…

— Защо го казваш чак сега? — учуди се Ирен.

— Синът на Василев има нещо общо със смъртта на Борис — намеси се Ася. — Онази сутрин, когато го открих мъртъв в офиса, някой му беше завързал с кърпа очите. Спомняте си как бързо избягахме в Мексико. Затова не го бях споменавала.

— Мислиш, че има нещо общо? — замисли се Ирен.

— Помисли! — каза Ася. — Синът на областен съдия остава жив, след като е видял смъртта на семейството си, видял е теб и Бояна, чул е нещо. Две седмици по-късно шефът на S.T.A.R. е убит в офиса си. С превръзка на очите. Темида — богинята на правосъдието. Или убиецът е абсолютен непрофесионалист и е оставил толкова очевидна следа, или е направено умишлено — да ни подскаже нещо.

Вера слушаше мълчаливо целия разговор и с периферията на погледа си наблюдаваше подозрителен тип, който ги зяпаше от известно време насам. Сигурно нямаше да му обърне чак такова внимание, ако не го бе забелязала и предишния път, и по-предишния, и преди това… Убиецът? Нима беше толкова просто? Нима можеше да извади пистолета от чантата си, да му пръсне черепа и Борис да бъде отмъстен?

Знаеше, че всъщност въобще не беше просто.

Загадъчният тип загаси цигарата, която пушеше, размърда се и се качи в скромния опел до него. Потегли.

— Аз ви оставям! — сепна ги Вера. — Сетих се за нещо неотложно. Ще ви се обадя по-късно!

Какво? Какво й прищрака пък на нея? Ама че работа! Да си тръгне в такъв момент! Абсурд!

Вера се качи в мерцедеса си. Настъпи газта и тръгна по следите на загадъчния тип. Последва го до града. Паркира недалеч от него и продължи да го следи. Кой беше той? Застаряващ чаровник, загледал се по четири млади красавици, или нещо повече от случайност? Струваше си да се провери.

Тя се движеше на безопасно разстояние и използваше всяка възможност, за да се слее с минувачите. Професионалист. Старите навици никога не умираха. Не беше лесно за една красива жена, облечена предизвикателно, да се движи инкогнито. Справяше се, и то много добре. Непознатият вървеше на трийсетина метра пред нея и разговаряше по мобилния си телефон. Дистанцията бързо се стопи.

— Позволете! — усмихна се Вера и хвана Антон под ръка.

Мъжът се сепна и въпросително изгледа красавицата. Позна я. Недоумение. Лека нотка на паника, заменена със самообладание. Какво искаше? Подозираше ли нещо? Как трябваше да реагира? Струваше ли си да се вкара в някоя опасна игра? Нямаше да му бъде за първи път.

— Имате нужда от компания ли? — отвърна с усмивка той.

Презрителна ирония пробяга едва доловимо по лицето на Вера. Тя знаеше, че и най-малкото съмнение от нейна страна щеше да й изиграе лоша шега. Ами ако бъркаше? Ако този нямаше нищо общо със смъртта на Борис? Не, нямаше място за съмнения. Той е! Той и само той.

— Не възразявате да повървим заедно, нали? — Вера притисна нежното си тяло към него.

Антон знаеше, че тя блъфира. Знаеше, че е разбрала нещо и сега е натикан в ъгъла. Не, нямаше да стане така… по нейния начин. Вчерашна пикла! Знае ли кой е той? Най-добрият шпионин, който България е имала. И не, не възразяваше да повървят заедно. Откога не се бе появявал публично в компанията на млада красавица?

— Не бих възразил още много неща, ако ме питате! — продължаваше да играе нейната игра.

Ама че нахалник! Можеше да й бъде баща.

— Видях ви преди малко на гробищата. — Вера пристъпи в тиха атака. — Някаква работа ли имахте?

— Ходих да видя стар приятел — не се даде лесно той. — Впечатление ли съм ви направил?

— Повече, отколкото предполагате!

Да, наистина тя подозира нещо! Но пък играта беше забавна.

— И решихте да ме проследите? Поласкан съм!

Наглец!

— Откога познавахте Борис?

Не, не става така, малката! Не се прави по този начин! Не можеш да разкриваш картите си толкова рано. Трябва хубаво да обработиш целта си, да я накараш да повярва, че си приятел, и чак тогава да изкопчиш информацията, която ти е нужна. Е, добре! И без това е на грешен път. Какво толкова…

— Вероятно тогава все още не сте били родена — засмя се малко насила Антон. — Нека престанем с този цирк! Какво искате?

Вера леко се стъписа. Притисна се по-близо до него. Двамата продължаваха да вървят, без да обръщат внимание на неодобрителните погледи на минувачите. Как може такова хубаво момиче да се хване с такъв дъртак? Златотърсачка! Интересуваха я само парите му!

— Кой ви поръча да отстраните боса на S.T.A.R.?

Не, как може така? Това момиче не е ли минавало някакви курсове по елементарна психология, когато е ставала наемен убиец? Какво е това нещо?

— Преди да ви отговоря на този въпрос, млада госпожице — Антон стана много сериозен, — искам да ви попитам дали си давате сметка, че след края на този разговор един от двама ни ще остане много… разочарован?

Антон усети убождането. Болка нямаше. Само чувството, че е изигран. Чувството, че е изгубил играта. Отровата запълзя бавно, но смъртоносно в тялото му.

— Кой си ти? Защо уби Борис?

Изигран. Изигран от жена. Кой би си помислил? След всичките тези години… Как се случи? Как допусна подобен гаф? Блъфирала е през цялото време. Измамница. Не е знаела нищо. Просто е подозирала. И той… падна в капана й… просто така. Годините бяха казали тежката си дума. Антон Петров, честито, най-накрая си намерихте майстора.

— Колко ми остава? — попита мрачно той.

— Не много — отвърна Вера. — Няма да боли. Просто ще заспите и повече няма да отворите очи.

Мамка му! Триста пъти мамка му! Какво следваше? Да й каже каквото знае или да я прати по дяволите? Добре, нека се изядат взаимно! Истината все пак трябва да излезе на бял свят.

— Казвам се Антон Петров, бивш агент на Държавна сигурност. Преди две години при мен дойде синът на моя дългогодишен приятел и колега Владимир Василев. S.T.A.R. бяха елиминирали семейството му. Момчето се страхуваше за живота си и искаше моето съдействие. Не беше трудно да открия Борис Бакалов. Поговорихме си. Той нямаше вина. Шефът ти просто беше кукла на конци. Изпълняваше поръчките на една влиятелна корпорация. Беше принуден да се занимава с този бизнес. Не го убих аз.

— Лъжеш! — изсъска през зъби Вера. — Мръсен лъжец!

— Какво печеля? — спря се на място Антон и задъхано пое глътка въздух. — След броени часове вече няма да съм жив. Но мога да ти кажа каквото знам!

Вера мълчеше. Трябваше ли да му вярва?

— Говори!

— Малко преди да напусна офиса на S.T.A.R. се чу вик и изстрел. Непознатият елиминира секретарката. Единственото, което можех да направя, беше да се скрия зад вратата. Той нахлу. Носеше маска на Анонимните. Стреля в коляното на Борис два пъти. После в другото. Рухна. Маскираният се приближи до него и му прошепна нещо. После стреля в главата. Тръгна си веднага. Аз се обадих в полицията. Това е.

— И нямаше никаква превръзка на очите?

— Превръзка? — учуди се Антон. — Що за глупост?

Неприятно чувство пропълзя по гърба на Вера. Нещо не беше както трябва. Следващият въпрос сам изскочи от устата й:

— Убиецът? Видя ли го?

— Нали ти казах, носеше маска на Анонимните! Това е, което знам.

Не, не беше всичко, което знаеше. Имаше още. Но нека красавицата си поиграе малко на Шерлок Холмс.

— От кого е била последната поръчка? Това поне знаеш ли?

— Единствената улика, която открих, водеше към руската мафия. Но не ми се занимаваше с тях.

— Единствената? — ядоса се Вера. — И това е всичко? Всичко ще приключи просто така? Всичко ще отиде по дяволите?

— Дяволче! — едва произнесе Антон, хвърляйки в лицето й последния си жокер. Беше му все по-трудно да диша. Тя го гледаше с недоумение. — На пистолета на убиеца имаше гравирано дяволче.

Светът се разтресе и се взриви на милиарди парчета. Вера едва не припадна. Шокът я вцепени, скова на място цялото й същество. Сякаш професионален боксьор я цапардоса по лицето. Градът избледня, звуците изчезнаха. Шок. Ужас. Прозрение. Истина, която отказваше да бъде приета. Сълзи. Изкъпаха лицето й. Лъжи. Лъжи. Лъжи. Предателство. Кой уби Борис Бакалов?

Вера се съвзе. Пусна Антон и хукна по обратния път към гробищата. Шпионинът стоеше сам сред тълпата и усещаше как тялото му го предава. Довлече се до най-близката пейка и седна. Това е. Подло изигран от жена. Каква ирония.

Кой уби Борис Бакалов? Вера не спираше да бяга. Вера не искаше и не искаше да приеме истината. А тя болеше.

На гробищата нямаше никой. Пустота тегнеше над мястото. Пустота, която се изпълни с болка. Болка и нищо повече.

Глава III
Никой не живее завинаги

14 август 2015

Какъв глас! Какъв талант! Какво изящество! Възхищение! И бурни аплодисменти след края на Back to Black от Ейми Уайнхаус. Ако някой стреляше в момента, то най-вероятно звукът от изстрелите щеше да заглъхне сред бурята от ръкопляскания. Малкият столичен пиано бар щеше да се срути. Нищо ново! Обичайната петък вечер. Истината беше, че клиентите идваха тук само заради новата музикална звезда. Обожаваха я. Обожаваха Нора повече от самата музика. Обожаваха гласа й. Обожаваха харизмата й. Обожаваха целия неприкрит позитивизъм, който бълваше от нея. И дори да знаеха за тъмното й минало, пак щяха да я обожават.

Тя внимателно огледа гостите. Не беше трудно да забележи познатото лице сред тях.

— Може ли да седна? — попита Нора.

Риторичен въпрос. Въпрос, който не се нуждаеше от отговор. Естествено, че можеше. Вера бе дошла да види именно нея. Но защо?

— Заповядай! — отвърна килърката. — Възхитена съм от изпълнението ти. Мисля, че вече ще идвам по-често тук.

— Пея всеки петък вечерта — усмихна се Нора. — Какво те води насам?

Вера си пое дълбоко въздух, спомняйки си за случката от снощи.

— Искам да ти задам няколко въпроса — каза тихо тя.

Интересно! Какво ли искаше? Нора отдавна напусна S.T.A.R. Отдавна бе предпочела музикалната кариера пред живота на наемен убиец. Защо я търсеха? Още повече след смъртта на…

— Слушам те! — подкани я тя.

— Какво знаеш за Борис? От кого получаваше поръчките? Кой стоеше зад гърба му?

Нора въздъхна. Ясно си спомни първия път, когато го видя. Ясно помнеше и погребението му. Цялата й кариера в S.T.A.R. за секунда блесна пред погледа й. Беше в организацията още от самото й основаване. Предстоеше да бъде несправедливо осъдена за двойно убийство. Тогава някой плати за добър адвокат. Оправдаха я. Възрастен мъж с прошарена коса се срещна с нея още същата нощ. Представи се като Борис Бакалов. Предложи й добра работа. Гарантира за абсолютната й неприкосновеност. Нора прие. После дойдоха другите момичета. Спомни си Ася, спомни си Ирен, спомни си Саня. Гледайки Вера, ясно помнеше и нейното идване в S.T.A.R.

— Борис беше принуден да се занимава с това — замисли се Нора. — Като марионетка в ръцете на Държавна сигурност. Използваха го, за да си разчистват сметките с всеки, който бе неудобен за държавата. Защо според теб полицията никога не ни се мотаеше в краката? Парите, с които ни плащаха, идваха от данъците на хората.

— А какво знаеш за Нико? Дали той има нещо общо със смъртта на Борис?

Нора се замисли. Личеше си, че темата е доста неприятна.

— Замесваш се в опасна игра, Верчок! — каза тя. — Нали помниш кой друг я играеше?

— Тя няма нищо общо!

— Има общо, Верчок, и то много! Гледай си живота, защото всички можем да свършим като нея.

— Не мога! — въздъхна Вера. — Мисля, че съм близо до истината. И там е проблемът!

— Мога ли да ти помогна с нещо?

Нора стисна треперещата й ръка.

— Какво знаеш за Борис? — Безпокойството в гласа й растеше. — Трябва да знаеш повече от когото и да е друг. Ти беше много близка с Мария. Сигурно ти е споделяла доста неща.

— Не са много! — въздъхна Нора. — Целият филм е започнал през 89-а. Борис сгафил нещо и го принудили да се вкара в опасни схеми. Доколкото знам, са заплашвали семейството му. Дълги години е изпълнявал мръсни поръчки. После започнал да работи за Нико. Станал е шеф на S.T.A.R., намерил си е служители. Банална холивудска история, какво да ти кажа. Вероятно щеше да напусне бизнеса и да се покрие някъде, ако все още нямаше надежда за дъщеря му. Понякога сме принудени да вършим лоши неща само защото обичаме твърде много.

Вера наведе глава и се замисли.

— Какво има? — попита Нора. — Защо искаш да знаеш тези неща?

— Отказвам да приема истината — отвърна бившата й колежка.

— Коя истина? За к̀во говориш?

— Срещнах се с човек, който е видял убийството на Борис. Убиецът е бил маскиран, но е държал един от нашите пистолети. Някоя от нас го е направила. Все още не искам да приема тази версия. Иска ми се пистолетът да е бил откраднат.

— Сигурна ли си, че не е бил?

— Знаеш, че никой не краде от S.T.A.R. А и след убийството на Борис избягахме в Мексико. Пистолетите си бяха в нас.

— Значи заподозрените са трима. Съветвам те да внимаваш, Верочка! И да не прибързваш със заключенията. Само те моля, не ме замесвайте отново в този филм! Започнах на чисто и така ми харесва повече.

Време за повече приказки нямаше. Нора трябваше да пее. Клиентите започнаха да губят търпение. Искаха час по-скоро да чуят гласа й.

Вера остана още малко. След това се отправи към изхода.

Имаше над какво да помисли.

14 август 2015

Антон отвори очи. Гадост! Все едно го бяха ритали като куче в главата и корема. Мъгла. Прояснение. Таванът на стаята бавно придоби очертания. Стомахът му се бунтуваше, а съзнанието отказваше да приема факта, че все още е жив. Надигна се. Светът се завъртя. Повърна на пода.

— Къде съм? — попита с усилие шпионинът.

— Радвай се, че те открих навреме! — отвърна убиецът. — Броени минути по-късно щеше да правиш компания на…

— Тя знае — закашля се той. — Така мисля.

— Как така знае?! — ужаси се убиецът на Борис. — Какво си казал на Вера?

— Нищо конкретно. Просто я насочих в правилната посока. Откъде да знам, че ще живея? Бях сигурен, че умирам.

— Нещастник! — изруга злобно агентката на S.T.A.R. — Тази кучка ще развали всичко. Защо все си вре носа където не й е работата?

Антон стъпи на пода и усети как коленете му омекват. Бавно отиде до банята. Освежи се. Загледа се в огледалото. Срещу него стоеше блед мъж на средна възраст, чиито очи бяха срещнали очите на смъртта.

— Какво смяташ да правиш? — извика Антон.

Тя не отговори. Стоеше замислено на дивана и с изтерзан поглед гледаше в нищото. Уместен въпрос. Какво възнамеряваше да прави? Как се стигна въобще дотук?

Споменът я върна няколко години назад. Завършваше. Абитуриенти. Лъскави коли. Еуфория. Черната рокля сякаш бе създадена за тялото й. Не беше от онези курвенските, които правеха лоша реклама на женската плът и караха младите мъже да точат жадно лиги. Все още помнеше гордостта в очите на родителите си. И как така светът се преобърна? Как се забърка в този бизнес? Едновременно мразеше и обичаше тази нощ.

Натопиха я. Не знаеше кой. И как можеше да разбере? Музика, танци, алкохол, еуфория… Проверка. Полицейска проверка. Знаеха какво търсят и знаеха къде да търсят. Когато извадиха от чантата й четирийсет грама кокаин, тя изпадна в шок. Музиката спря. Съучениците й я гледаха с неразбиране. Белезници. Арест. Сирени. Какво се обърка? Кой я натопи?

Така и не стигна до районното. Черен джип блокира пътя на полицейската кола. Задното стъкло на джипа се спусна. Пистолет. Изстрел. Кръв. И двамата млади полицаи лежаха мъртви в полицейската кола. Абитуриентката трепереше. Страхуваше се.

Вратата на загадъчния автомобил се отвори. Тогава за първи път тя видя Борис. С тежка стъпка се приближи до нея. Подаде й ръка.

Така започна работа в S.T.A.R. Но не защото се чувстваше длъжна на Борис. Той само отключи тъмната й страна. А тя цял живот бе мечтала за подобна работа. Полицията не я търсеше. Родителите й не разбраха за случката. Животът за нея продължи, но приключи за много други хора.

— Какво смяташ да правиш? — Антон повтори въпроса си.

— Не мога да допусна Вера да стигне до мен — отвърна замислено убиецът. — Ще стане лошо.

— Покрий се! Светът е прекалено голям. Няма кой да те търси.

— Има много неща за S.T.A.R., които не знаеш, Антоне. Борис ти е разказал малко, но аз знам всичко. Наясно ли си, че нито едно от момичетата не е попаднало случайно там? Наясно ли си, че босът на S.T.A.R. е обвинен в държавна измяна още през 89-а? Комунистите са му казали, че ако не сътрудничи, ще елиминират цялото му семейство. В началото е бил просто килър. С годините се е издигнал в йерархията. Превърна се в слуга на Дявола. Не бях особено близка с дъщеря му, но от нея знам неща, които никой друг не знае. Подбираше момичетата си много внимателно. Не оставяше нищо на случайността. Дори и аз съм била добре проучена. Разбрах, че целият цирк с вербуването ми е бил инсценировка. И то зле скалъпена. Но да ти кажа… нямах нищо против. Винаги съм искала да бъда такава. А с момичетата сме убивали хора, които по един или друг начин са били неудобни на държавата — наркобосове, шефове на корпорации, влиятелни бизнесмени, адвокати… Списъкът е безкраен. И това нямаше да свърши никога. Познаваме се от доста време. Ти ме видя, когато стрелях по Борис. Знаеше, че съм аз. Разбери ме, бях длъжна да го направя! Трябваше да сложа край на този кошмар. Та някой беше поръчал собствения ми брат! Представяш ли си? Борис дори не разбра. Даде поръчката на мен. Не знаеш какви чувства бушуваха тогава в сърцето ми. И това не беше всичко. Направих го и заради момичетата. Смъртта на Борис бе единственият начин те да бъдат в безопасност. Но има и други фактори. Има хора, които са над шефа. Които дърпат конците на всичко, което се случва в държавата. Един ден ще ги открия. И тогава ще стане страшно… Страхувам се, че Вера може да развали всичко. Не бива да стига до мен!

— Тя вече предполага кой е подписал некролога на Бакалов.

— Да, благодарение на теб. Не мога да допусна тази информация да се разпространи като чума.

— Какво си намислила? — учуди се шпионинът.

— Вера трябва да умре! — отвърна убиецът. — Ти също! Прости ми, Антоне!

Чу се глух изстрел. Антон Петров се свлече мъртъв на пода.

15 август 2015

Телефонът на Ася звънеше настойчиво. Тя гледаше ту светещия дисплей, на който се бе появило името на Вера, ту синът на областния съдия, в чиято глава бе опряла пистолета си.

Ася обичаше случайностите, доколкото можеха да се нарекат такива. Вярваше, че на този свят повечето неща са предопределени, но от самите нас зависи дали ще намерим сили да променим звездите, така че да светят както ние си пожелаем. А доколко можеше да се нарече случайност случайната среща с момчето? Бояна просто го мярна за части от секундата, докато двете се връщаха от солариум. Наби спирачки. На Ася й бяха нужни само три думи, за да изскочи от автомобила, без да се съобразява с това, че е ден и че много хора ще я видят. Искаше само едно — целият кошмар да приключи.

Бояна грабна телефона от ръката й. Зелена слушалка.

— Вер, хванахме малкия! Отиваме на Железния мост.

Затвори.

Ася се намръщи:

— Звънни и на майка си да се похвалиш!

— Ако мислиш, че цял ден щях да слушам дразнещата ти мелодия…

Момчето мълчеше вцепенено. Спомените, които се опитваше да забрави вече втора година, го обляха като студен дъжд. Трепереше, знаейки, че това е краят.

15 август 2015

В мързеливия летен следобед не можеше да се прави нищо друго, освен да полегнеш на хладно в леглото си и да стенеш в екстаз… ако има с кого.

Имаше.

Ирен бе вкопчила пръсти в изподраскания гръб на партньора си. Глухи въздишки, придружени от шепот на френски. Градът бе притихнал, заслушан в сподавения й стон на наслада. Звън от телефон прекъсна монотонното пъшкане. Как да не се ядосаш? Винаги става така, когато си на гребена на вълната! Винаги ще се намери някой, който да ти секне кефа.

— Хванали са синчето на областния! — Тя долови тревога в гласа на Вера. — Карат го към Железния мост.

Ирен дори не отговори. Червена слушалка. Нямаше ли край този кошмар? Защо все си врат носа където не им е работата?

Кога ще оставят мъртвите да почиват в мир?

15 август 2015

— Какво си мислиш, че правиш, по дяволите? — викаше Бояна след Ася, която влачеше хлапето към реката.

— Нарича се разчистване на сметки! — заядливо отвърна Лисичката. — Онова, което ти не успя да свършиш!

— Ася, той е просто дете! Не върши глупости!

— Дете? Глупости? Даваш ли си сметка колко проблеми ни навлече на главата?

— Ако убивахме всеки път, когато някой ни създаваше проблем…

— Да, Бояна, точно това правим, ако не си разбрала!

Въобще защо ли я слушаше? Можеше просто да натисне шибания спусък и целият цирк да приключи.

— Ася, моля те! — викаше Бояна. — То няма вина за нищо!

Лисичката се спря. Блъсна хлапето на земята. То се строполи в тревата. Разплака се.

— Няма вина? — ядоса се тя. — Вина имаш ти, задето не си свърши работата като хората! Заради теб Борис е мъртъв! Кой въобще те е излъгал, че ставаш за наемен убиец?

— Има и друг начин, свали долу пистолета!

Лисичката не отговори. Забеляза идващия автомобил.

— Цялото кралско войнство се събра! — измърмори ядосано.

Вера паркира близо до тях. Гледаше двете си колежки и изплашеното момче. Дали някоя от тях не беше го направила. Дали Бояна не беше убила Борис? Или Ася? Коя от тях имаше мотив? Нека не забравяме Ирен! Която отново я няма. Какво трябваше да направи Вера? Нямаше право на грешка. Реши да блъфира. Тя бе най-добрата в тази игра.

— Ася, пусни хлапето! — каза с решителен глас Вера. — Не мислиш ли, че Бояна трябва да свърши тази работа?

Вера пое дълбоко въздух. Дано не грешеше. Реши да хвърли всички карти. Реши да блъфира… за пореден път. Трябваше да изглежда твърда, непоколебима, решителна.

Тя изглеждаше такава.

— Станали сте много мекушави! — отвърна Лисичката раздразнено. — Само аз ли искам нещата да се оправят?

— Нищо няма да се оправи по този начин! — Вера запази спокойствие. — А сега свали скапания пистолет, защото хлапето няма нищо общо със смъртта на Борис.

Ася мълчеше. Бояна също.

— Открих кой е убиецът! — продължи Вера. — Антон ми каза всичко!

Картите бяха свалени. Оставаше една от тях да налапа въдицата. Отново мълчание. Дали избърза?

— Кой Антон? — наруши мълчанието Бояна. — Ася, кой е Антон?

Това беше! Всичко или нищо!

— Притиснах го! — продължи Вера. — Отрових го. Преди да изгуби съзнание, ми каза едно име…

Вера направи драматична пауза. Въздухът се изпълни с напрежение. Дали ще се хванат? Трябваше да се хванат! Стрелна пронизващия си поглед към Ася. След това към Бояна.

Да, тя не грешеше. Убиецът наистина беше една от тях. Убиецът не беше Ирен. И Вера го разбра веднага. Лисичката бе насочила пистолета си към момчето. Но не за дълго. Тя бавно вдигна ръка нагоре и го насочи към слепоочието на Бояна.

— Хвърли пистолета долу, Вера! — нареди мрачно тя. — Не изпробвай търпението ми!

Бояна замръзна. Дишането й секна.

— Само не прави глупости! — снижи гласа си Вера и бавно остави оръжието си на пода.

Значи е била Кума Лиса. Отдъхна си. Не грешеше.

— Защо ти трябваше да се бъркаш? — извика ядосано Лисичката. — Не можеше ли да си стоиш тихо и кротко на задника, а тръгна да се правиш на комисар Попов? Защо ме караш да върша глупости?

— Моля те, Ася! — прошепна Бояна. — Не прави нещо, заради което ще съжаляваш.

— Абе я млъквай! — сопна се Лисичката и й зашлеви звучен шамар. Пистолетът на Бояна хвръкна надалеч. — Не исках да става така! Как сега да ви убия и двете?

Ася не бе от хората, които блъфират. Когато кажеше нещо, правеше го. Колежките й го знаеха много добре. Ето защо последваха два изстрела. Един след друг. Два много прецизни изстрела. Попаднаха точно в целта. Бояна замръзна. Не успя да реагира. Какво се случи? Беше жива! Какво по…

Вера се строполи мъртва. Блузата й почервеня за секунди. Напои се с кръв. И край. Просто така. Падна мрак и всичко свърши. Какво от това, че стигна до истината? Какво от това, че разплете случая? В разцвета на младостта лотарията на живота й отреди просто един куршум. Дяволчето от пистолета на Лисичката се хилеше истерично. Още една нежна душа щеше да прекрачи вечните преддверия на Ада. За вечни времена. До Второто пришествие. Почивай в мир, Вера!

Светът около Ася помръкна. Неприятен хлад нахлу в душата й. Почувства се слаба и беззащитна. Краката й се подкосиха. Изпусна пистолета. От гърдите й бликна алена кръв. Коленете й опряха в земята. Шок. Безмълвие. Бояна мълчаливо гледаше Ирен. Неусетно времето се бе смрачило. Задуха прашен ветрец. Вееше черната рокля на Ирен около бедрата й и придаваше особен вид драматизъм на неочакваното й пристигане. Неочаквано най-вече за самата Бояна. Ах, тази Ирен. Както винаги — закъсня. Този път — не съвсем.

— Ставай! — подкани я тя. — Ще ми разкажеш по-късно.

Бояна се изправи. Взе пистолета си и тръгна към колата.

— Не забравяш ли нещо? — погледна я Ирен.

Бояна се спря. Обърна се назад и погледна момчето. Сега какво? Да поправи грешката си отпреди две години или да остане вярна на думите си? Не, този кошмар не биваше да продължава. Тя стреля. В главата му.

— Никой не живее завинаги — прошепна тя и двете бързо напуснаха мястото.

15 август 2017 (две години по-късно)

Отегченото и безразлично изражение на Серафим притесняваше Бояна. Тя никога не бе виждала шефа си в това състояние. Беше свикнала с черния му хумор, грандоманията и маниакалната жажда за власт. Нещо се бе случило. Какво? Тя нямаше правото да задава въпроси. Поне не лични.

Серафим бе мъж на средна възраст. Влиятелна личност, която ликвидираше влиятелни личности. Никой не знаеше истината за него. Дори най-близките му съдружници. Списъкът с жертвите респектираше — банкери, босове на конкурентни организации, политици. Серафим нямаше шефове. Беше стъпил здраво на върха на пирамидата и с лекота отстраняваше всички пречки по пътя си. Единствен той знаеше истината за разпределението на света. Знаеше, защото имаше достъп до тайна информация. Илюминат. Илюминат, който искаше да изчисти планетата от железния ботуш на скритата тирания. Илюминат, дръзнал да се изправи срещу цялата пирамида и да я разруши из основи. Серафим не харесваше света, в който живее. Не му допадаше идеята за някой, който се мисли за Бог, да управлява живота му. Искаше да върне цялата власт в ръцете на хората. Знаеше, че никой няма да му позволи. Ама не беше и тръгнал да моли за разрешение.

Преди десетина години Серафим се покри. Изчезна от взора на Великото око. В продължение на пет години планираше своя удар. Списъкът малко по малко започна да се топи. Съмнителни лица обикаляха света. Проучваха и убиваха. После докладваха. Служителите му бяха сред най-добрите. И най-добре заплатените. Остана само един. Един последен субект, който трябваше да натори почвата на два метра дълбочина. Кой беше в състояние да спре Серафим?

Бояна се замисли. Спомни си за последния случай отпреди две години. Борис Бакалов — онзи мекушав старец, който не можеше да стъпи и на малкия пръст на Серафим. Перфектна инсценировка. Шпионаж. Кражба на информация. Ликвидация. Задачата бе изпълнена повече от успешно. Излъга всички. Подведе ги. И нанесе своя удар. Бакалов беше мъртъв. Мъртви бяха и лигавите му куклички. А лудата ще си изгние в затвора. Да, бляскаво изпълнение. Моля за вашите аплодисменти, дами и господа! Да станем на крака за невероятната Бояна!

— Как прекара почивката? — наруши мълчанието Серафим.

Тя вдигна поглед към него. Не, все още отегчението не беше изчезнало от лицето му. Какво ставаше? Къде беше изчезнал онзи жизнерадостен гадняр, който се надсмиваше над живота? Бояна не го беше виждала цяла година. Даде й дълга почивка. Дълга, заслужена и скъпа.

— Брилянтно! — усмихна се Бояна. — Готова съм за нови подвизи!

— Седни! — нареди мрачно шефът й. — Седни, че ме разсейваш.

Не, това не беше Серафим. Нямаше как да бъде той. Беше просто една бледа сянка и спомен от един велик човек.

— Бояна, от колко години работиш за мен? От седем, нали?

— Седем — потвърди тя.

— Колко още смяташ да се занимаваш с убийства? Не можеш да продължаваш така цяла вечност. Погледни се! Млада, красива, богата. Един ден ще имаш семейство.

Бояна мълчеше и го слушаше с интерес.

— Предлагам ти една-единствена последна задача. След това си свободна. Ще бъдеш неприлично богата за цял живот.

— Не е проблем да продължа да работя за теб — измънка Бояна.

— Няма нужда! — въздъхна шефът й. — Скоро излизам в преждевременна пенсия. Имам достатъчно пари да изхраня Сомалия и достатъчно връзки, за да правя каквото си искам.

Значи това било. Омръзнал му е бизнесът с човешки души. Кризата на средната възраст го бе хванала здраво. Пфф, криза?! Та той можеше да бъде какъвто си поиска. Но какво пък толкова? Вероятно има и други приоритети в живота си.

— Слушам! — каза Бояна. — Какво искаш от мен?

— Нико Живков Колев. Роден на 5 април 1969 година в София. От 89-а до 97-ма учи в Москва. Забърква се с руската мафия и бързо се издига в йерархията. Когато се връща в България, за отрицателно време очиства всички големи подземни босове. Назначава свои хора на техните места. Един от тях беше и Жокера. Да, дъртият бастун беше марионетка на Нико. Когато чуя за кончината му в новините, тогава ще заспя с кеф и ще сънувам розови зайчета.

— Как мога да се добера до него? — замисли се Бояна.

Серафим се усмихна иронично.

— Нико обожава малки проститутки.

Презрителна, едва забележима усмивка пробяга по лицето на Бояна.

— А после? — замисли се тя.

— Вземи! — подхвърли й бележка. — Виж му сметката и отиди на този адрес. Казва се Иван. Ще ти даде нови документи и еднопосочен билет за Щатите. Ще започнеш на чисто. Ще имаш пари да изкупиш половината акции на „Туитър“.

Бояна погледна бележката.

— „Красна поляна“? — учуди се тя.

Серафим се засмя.

— Бъди малко по-толерантна, ако обичаш!

Килърката тръгна. Знаеше, че разговорът отдавна вече е приключил.

Глава IV
Ирен трябва да умре

17 август 2017

Мракът все още отказваше да отпусне вълчата си захапка. Глухата тишина се разпиля в нищото и се разбяга като зъл призрак при първи петли. Безмълвието се пръсна на парчета от грохота на два изстрела. Тогава блесна светлина. Глътка живот. Искрица надежда. Мракът се предаде. Разпищя се като малко момиченце, на което са спукали големия червен балон. Мракът беше победен. Гърчеше се безпомощно на земята и отброяваше последните си секунди живот. Гласовете шепнеха от всички страни. Страшни. Заплашителни. Гневни. Как така знае? Какво си казал на Вера? Тази кучка ще развали всичко. Защо все си вре носа където не й е работата? Вера трябва да умре! Хвърли пистолета долу, Вера! Не изпробвай търпението ми! Защо ти трябваше да се бъркаш? Защо ме караш да върша глупости. Абе я млъквай!

Русата жена бавно отвори очи. Образите все още отказваха да придобият очертания. Мирисът на болница обаче й подсказа къде се намира. Къде се намира? Какво се случи? Колко време е минало от…

Сякаш някой й заби безмилостен шамар в лицето. Спомените я заляха като водопад. Борис. Полицаи. Куршуми. Кръв. Борис. S.T.A.R. Мария. Викове. Нора. Алкохол. Наркотици. Борис. Истина. Прозрение. Нико. Вера. Флирт. Съблазън. Изкушение. Стършела. Дяволче на пистолета. Борис. Посейдон. Борис. Борис. Борис. Антон Петров. Мексико. Гробища. Борис. Бояна. Вера. Ирен. Ирен? Ирен!

Блондинката пое жадни глътки въздух. Колко хубаво е да бъдеш жив! Още повече когато имаш сметки за уреждане.

18 август 2017

Времето сякаш бе спряло. Секундите бяха месеци, а минутите — години. Животът в тази тясна килия отдавна се бе превърнал в болен кошмар. Вярата в Бог бе разбита на парчета. Вярата в семейството бе погребана преди цяла вечност. Вярата в справедливостта бе смачкана като улично псе на магистралата. Какво оставаше? Надежда? За какво? Тя отдавна е мъртва. Надеждата не е за всеки. Тя е за хората със силен дух. Когато си пречупен, смачкан, предаден и забравен, няма на какво да се надяваш. Майната й на надеждата. Майната им на всички. Истината е, че не ти остава нищо освен черни помисли, жажда за отмъщение и разбита психика. Пръв го разбра големият розов заек, който преди година се навърташе в килията. Тя го мразеше. Казваше му да се разкара, но той не слушаше. Хапеше я по краката, когато се опитваше да спи; свиреше на флейта, за да я дразни още повече, и не й даваше да яде от вкусните бисквитки, които баба му правеше. Тя не издържа. Вкопчи се в шията му и след като го удуши, му откъсна главата. После дойдоха странните гласове. Не й даваха покой. Шепнеха й смъртни заплахи и се кикотиха като хиени в тъмното. Не й вярваха. Смятаха, че си измисля само за да се изкара луда и да я преместят от затвора. Глупаци! Не ги ли чуваха? Трябва да си глух, за да не ги чуеш? Ами малкото момченце, което дъвчеше косата й? Защо поне него не виждаха? Слепци!

Какво е това пък сега? Стъпки? Кой идва? Не, объркали сте адреса! Тук не е поръчвана пица. Вървете си! Коледа отдавна мина. Зоопаркът е на две преки оттук. Не забравяйте да си вземете сладкиш на тръгване!

Вратата на килията се отвори. Мария вдигна глава. Беше я забола в пода и гледаше как две джуджета си сресваха брадите. Ах, колко смешни бяха!

— Мария Бакалова — каза полицаят. — Гаранцията ви е платена. Последвайте ме, ако обичате!

— Тихо! — прошепна тя. — Ще изплашите джуджетата! Тази сутрин положиха много грижи. Ще е тъжно да си тръгнат, преди да сме пили чай.

Продължаваше да гледа към пода и да се хили истерично на малките си приятелчета. Нора се приближи към нея. Хвана я за брадичката и повдигна главата й. Надникна в празните й очи, в които бе останала само болка.

— Размърдай си мършавия задник. Чака ни дълъг разговор.

— Тя къде е? — зададе въпроса си Мария.

Нора погледна встрани. Сърцето й се сви.

— Ще говорим после!

— ТЯ… КЪДЕ… Е? — повтори бавно и отсечено Мария.

Нора мълчеше. Не знаеше отговора. Помогна й със ставането. Двете последваха полицая.

19 август 2017

Русата жена притвори очи. Дишаше бавно и дълбоко. Искаше да се откъсне за миг от обкръжаващия я свят, да избяга далеч назад в спомените си, където пие поредния коктейл на някой черноморски курорт, и да остане там завинаги. Не. Не ставаше така. Този спомен бе далечен. Недостижим. Погребан под пепелта на хората, които е убила. Погребан под сладките думи на клетви за вярност, любов до гроб и вечно приятелство… Кучка! Тази малка кучка! Ще си плати. Където и да е. Когато и да е. Тя трябва да умре!

Беше преди цели хиляда години. Не, преди милион. Един бог знае кога е било. Онзи гнусен сводник Лъчезар. Подлогата на Нико. Наговори й лъжи и я оплете в тънките си, лепкави мрежи. Обещаваше много. Обещаваше всичко, за което е мечтала. Къде е той сега? Чука малките проститутки на Колев? Да бе, иска му се! Сакатият помияр не си ги дава, дори на Лъчезар. Боклук! Но тогава тя му вярваше. Вярваше, че той ще бъде нейното следващо стъпало в подземната йерархия. Искаше да стигне далеч, безкрайно далеч. Глупачка! После срещна Антон. В един важен момент от живота си. Отвори й очите. Научи я на много неща. Разбра, че е грешка да се замесва с Нико Колев. Разбра, че връзките на Антон Петров биха били достатъчни, за да продължи напред. Но и той я предаде. Всички я предадоха!

Ах, Ирен! Тази малка пикла! Какво си въобразяваше? Ще стреля по когото й падне! Да, ще видим тази работа! Нещата няма да останат така. Ирен трябва да умре!

19 август 2017

Закриля ли Бог грешните? Отваря ли той врати за смъртни грехове? Пази ли домът му най-провинилите се? Да!

Ирен смирено се наслаждаваше на тихите води на Белица. Бе потънала в размисли. Не успя да усети безшумните стъпки, които се прокраднаха зад гърба й. Мислеше за това, което е било. За това, което е сега. И за онова, което щеше да бъде. Бе избрала живота на монахиня в манастира „Рождество Богородично“, сгушен в дивния Балкан. Бе потърсила спасение. Жените охотно я приеха. Дари всичките пари, които имаше. Отказа се от бляскавия хайлайф. От лъскавите автомобили. От разтърсващия адреналин на сенчестия бизнес. Отдаде се на молитви, любов към всеки нов ден и надежда за един по-добър свят.

Ирен обичаше да стои в ранни зори на брега на реката. Обичаше да вдишва хладния и чист планински въздух. Обичаше да слуша птичите песни. И да чувства красотата на това свято място. Тотално беше потънала в магията на всичко, което я заобикаляше. А стъпките бяха все по-близо. По-бързи от тихата река и по-тихи от вятъра в тревата. Идваха към нея. Все по-бързо и все по-тихо. Спряха се зад гърба й. Смълчаха се. Ирен си затананика нещо монотонно.

— Изгубила си форма! — Думите на Бояна я стреснаха. Монахинята не се обърна веднага. Позна този глас. И се усмихна.

— На какво дължа тази чест? — попита жизнерадостно Ирен. Тогава вече се изправи. Погледна приятелката си. Прегърна я.

— Приемате ли нови членове? — засмя се Бояна.

Ирен я изгледа снизходително.

— Ама ти… сериозно ли?

— Наивната ми тя! Как ще загърбя бурния живот, изпълнен със секс, наркотици и убийства? Тук не е за мен!

Ирен наведе глава. Усмихна се. Беше щастлива, че я вижда.

— Всъщност… нуждая се от помощта ти! — Бояна стана малко по-сериозна.

Усмивката на Ирен помръкна.

— Аут съм вече! — рече тихо тя. — Няма да се върна за нищо на света.

— Искам само информация. И си тръгвам веднага. Няма да ме видиш никога повече.

Ирен мълчеше. Мълчеше и вече нито реката, нито Балканът я радваха.

— Как да стигна до Нико Колев? — попита Бояна.

Монахинята въздъхна.

— И си тръгваш веднага! — по-скоро беше констатация, отколкото въпрос.

— И никой няма да знае, че си тук! — допълни Бояна. — Ще ми помогнеш ли?

19 август 2017

Нора не понасяше чалга. Не понасяше и гологлави телевизионни водещи. А от комбинацията между двете й се драйфаше. Добре че музиката не идваше от плоския телевизор, както обикновено се практикуваше в повечето провинциални кафенета. Хвърли само един поглед на плешивеца, който промотираше новата си песен, и едва се сдържа да не запрати оливерника към него. Какво толкова? Щеше да плати само един телевизор. То кеф цена няма.

Мария ръфаше като невидяла сандвича си. Прикриваше го с тяло така, все едно някой щеше да й го открадне.

— Чиба! — измънка тя. — Връщай се в мазето! Това си е мое! Мое!

— Пастърме, добре ли си? — попита я Нора. — До нас няма никой!

— Иска да ми яде от сандвича! Чиба! Брадат навлек!

Нора прокара пръсти в косата си и въздъхна.

— Слушай к’во! Не знам в къв филм се си вкарала, но трябва да поговорим за Борис.

Шок. Сякаш нечия груба ръка стисна Мария за шията. Душеше я. Не я уби. Но последва злобен юмрук в лицето. Шок.

— Коя си ти? — Мария я гледаше неразбиращо. — Нарния! Тук не ми е мястото!

Шамар. Сега наистина си го получи. Силен. Звучен. Болезнен. Да се знае.

— Слушай какво, Мимо! — Нора беше ядосана. — Ти си в дъното на всички бъркотии и ако продължаваш да се правиш на дръж ми шапката, ще се наложи да стана лоша. А аз мога да бъда такава! Знаеш много добре.

Звукът от шамара още ехтеше в главата й. Леприконите се смълчаха и я гледаха безразлично. Малки изчадия!

— Борис е мъртъв! — промърмори Нора. — Борис Бакалов. Баща ти.

Мария бавно извърна главата си към нея. Гледаше я вцепенено. Борис? Кой Борис? Баща? Невидимата ръка отново я стисна за шията. Дъхът й секна. И тогава го видя! Човекът, който я душеше. Който я преследваше в сънищата й. Който й разби психиката. Дългата и силна ръка на Нико Колев. Шибаният педофил, който почерни целия й живот. Човекът в сянка. Онзи, който беше над S.T.A.R., над закона, над правителствата… Онзи, който й отне всичко!

Сълза се спусна крадешком по бузата й. Последва друга. Мария гледаше изплашено Нора. Знаеше коя е. Помнеше я.

Помнеше всичко.

— Той ли беше? — едва произнесе тя. — Той ли го уби?

— Ася…

Мария бавно наведе глава. Лицето й се промени. Тя издаваше някакви звуци. Хилеше се. Хилеше се тихо и злобно.

20 август 2017

Ирен не обичаше църквите. Нищо че последните две години прекара в манастир. Смяташе ги за зла машина, която се хранеше с парите на слабите хора. Пропаганда. Средство за контрол на масата. Промивка на мозъци. Бабини деветини. Глупости на търкалета. Фарс.

Но сега тук бе тихо. А тя до такава степен бе привикнала с тишината, че сега силно я смущаваше забързаният живот, шумният свят и хорските очи. Малката църква бе единственото място, в което можеше да остане за миг сама. Разбира се, ако не броим и онези два квадрата, където беше пратила един дълъг списък от хора. Тя знаеше, че няма нужда да бъде тук. Беше достатъчно силна, за да не търси подкрепа в нещо нереално. Но тогава защо бе дошла? Само заради тишината? Вероятно! Твърде вероятно.

Ирен искаше да се откъсне за миг от живота в манастира. Само за ден. Да се върне в града. Да види семейството си. Да изживее една романтична нощ с непознат. И да се върне на другия ден на мястото, което я закриляше.

Запали тънката свещичка, която държеше в ръка. Стоеше пред иконата на Богородица и мислеше. За миналото. За днес. За утре. Беше просто една сервитьорка. В един обикновен бар. И до края на живота си щеше да помни онази нощ. Онази нощ, в която трябваше да обслужи едни важни господа. Стана, без да иска. Не искаше да разлее алкохола върху тях. Но човек никога не знае какво печели, когато губи. И какво губи, когато печели. Управителят я дръпна дискретно. Завлече я в офиса си. Последваха силни шамари. И вероятно никога нямаше да спре, ако непознато момиче не се появи с пистолет в офиса. Каза й да изчезва. Ирен не разбра какво е станало с управителя. Взе си якето и си тръгна. Не искаше да се връща никога повече. Не възнамеряваше да си търси дори възнаграждението. Хвърли само бегъл поглед към сепарето на важните господа. Видя там бъдещия си шеф. Но тогава нямаше как да знае това. Тръгна си от гнусния бардак. Качи се в таксито. Веднага след нея се качи и друго момиче. Мария Бакалова. Подаде й телефон и си тръгна. Телефонът позвъня. Получи интересно предложение от другата страна. Шанс да бъде силна. Независима. Защитена. Шанс, който тя предпочете да сграбчи с две ръце.

Ирен все още държеше свещичката в ръце. Дали можеше да започне отначало? Без пистолети. Без потни дебелаци. Без проблеми. Какво я спираше? Нищо! Борис беше мъртъв. S.T.A.R. не съществуваше. Нямаше я Вера. Нямаше я Ася. Бояна сигурно си гледаше кефа на някой тропически остров. Дали можеше да живее нормално? Защо не? Кой я спираше? Никой!

Ирен забоде свещичката в пясъка. Обърна се. Тръгна към изхода. Тя прекрасно знаеше, че на следващия ден ще се върне обратно в манастира, който толкова обичаше.

Глава V
Тъмната страна

22 август 2017

Цигания. Порутени къщи, сателитни чинии, неплатени сметки. Кючеци. Абе цигания! Циганска сватба, за да бъдем по-точни. Никакъв шанс за Менделсон. Никакъв шанс за Славка. Кои бяха те? Аматьори! Тук музиката варираше от безименни ориенталски ритми до последния хит на някой педеруга с изрусена брада. Но не можеше да се отрече, че беше весело. Анатема! Дума да не става!

Булката — това прелестно създание, ненавършило четиринайсет години, кършеше снага около дружките си, които поклащаха, като ударени от ток, празните си сутиенчета. Младоженецът, настоящ музикант (и събирач на цветни метали между другото), отдавна бе изтикал клавириста от работното му място и сега внасяше свои вариации на класическия евъргрийн „Гъци, гъци“.

Истината беше, че Милан вземаше Валя за своя законна съпруга само за да стихне войната между техните два клана. Слагаше се край на тежки кръвопролития и изпепеляващи клетви до девето коляно. Той я обичаше. Втора братовчедка? Много важно!

Мястото на събитието приближаваше все повече. Звукът от токчетата на Ася чезнеше безследно във феерията от викове и музика. Нито мирисът на кебапчета, нито полуголите чавета успяха да накарат и едно мускулче от каменното й лице да трепне. Засега.

— Къде мога да открия Иван? — попита тя.

Малкото циганче посочи с пръст целта. Единственият, който не се забавляваше. Единственият, който не се усмихваше. Единственият, който стоеше мълчалив. Пушеше. Пиеше. Беше се барнал. Като за сватба. Сватбата на синчето си. С тоя боклук — Валя.

— Какво виждат очите ми! — възкликна ромският бос. — Лисичката! Най-опасната жена на Балканите!

— Не ставай патетичен! Не съм дошла да ти слушам глупостите!

— Аз? Патетичен? Жива да не бях! Как я кара Борис Бакалов?

— Мъртъв е от три години! — отвърна хладно Ася. И нещо я стегна. И чу първия изстрел. И след него втория. И видя безизразното лице на Антон Петров, който надничаше зад вратата на офиса. Безизразното лице на своя съучастник.

— Жокера? Мъртъв! — изненада се ромският лидер. — Интересно. Това ме навежда на мисълта, че няма кой да те покровителства! Нали така?

— Не виждам причина, поради която да не лежиш с отрязани крака в някоя шахта! — отвърна заплашително Лисичката.

Циганинът се разсмя. Демонстративно. Истерично. Нагло.

— Огледай се, скъпа! — извика. — Тук си на моя територия. Няма го вече Бакалчо. Няма го S.T.A.R. Не си в позицията да заплашваш.

— Спести си фойерверките! — Ася запази хладнокръвие. — Нуждая се от помощта ти!

— Целият съм в слух! — продължаваше да се киска.

Ася замълча за няколко секунди.

— Фалшиви документи — заяви тя. — И оръжие.

Иван избухна в смях. Естествено, че нямаше да ги получи. Коя беше тя? Агент от несъществуваща организация на мъртъв бос? С какво право идваше? Ама че наглост! Но пък от друга страна… Беше млада. Физическа здрава. Органите й бяха в отлично състояние. Да, би свършила чудесна работа. И парите не бяха малко.

Ася не успя да извика. Усети тъпа болка в главата. Монотонен шум, който бавно заглъхваше. Светът помръкна. Някой я влачеше. Изгуби съзнание. Край?

22 август 2017

Ники едва успяваше да фокусира лицето на красивата барманка, която му наливаше вече шесто уиски. Пиеше ги на екс. Без разредител. И не мислеше да спира. Вероятно после щеше да лази до изхода. Вероятно щеше да се завлече до първото такси. Вероятно нямаше да си спомни адреса. Вероятно щеше да повърне долнопробния български алкохол. И най-вероятно щеше да изяде един хубав бой от таксиметровия шофьор. Но човек никога не знае какви изненади може да му поднесе животът… колкото и клиширано да звучи. И когато ти е най-тежко на сърцето, ще се случи нещо напълно случайно, което ще преобърне целия ти свят. Но пък от друга страна, случайности няма.

— Сипи още едно! — Ники удари празната чаша в бара. — Сипи, че животът е гаден!

Барманката не възрази. Това й влизаше в задълженията. Само в американските филми барманите са висококвалифицирани психолози, които само с едно изречение ще намерят решение на всичките ти проблеми. Тук, на родна земя, беше малко по-различно. Съвсем мъничко.

— Боклук! — мърмореше си Ники. — Курва. Шибана уличница! Дано се разбие скапаният самолет!

Не му беше леко. А и как да бъде? Жената, която обичаше, го напусна заради по-възрастен милионер, който можеше да й бъде баща. Или дядо. Обеща да я заведе в Лас Вегас и глупавата й руса главица даде на късо. Прещракаха й ламаринките, събра си багажа и се изнесе. И сега само голямо количество алкохол можеше да замаже болката от една неизживяна любов. Продадена за пари.

Пред него се появи купичка с фъстъци. Ники вдигна очи към красивата барманка. Всъщност вече не помнеше дали наистина е красива. Или имаше кръвна връзка с Баба Яга?

— Не съм поръчвал такива глупости! Разкарай ги!

Ники замахна с ръка към купичката и фъстъците се разпиляха по целия бар.

— Не ми приличаш на пияч! — заговори приятен женски глас някъде около него. — Пък само алкохолиците го пият чисто.

Барманката се отдалечи. Ники с усилия извъртя глава. Я, тази май наистина ще излезе хубавица. Чернокоса. Предизвикателна.

— Не е хубаво да говориш така на една жена — продължи тя. — Дори и да плануваш първия й куршум в главата!

Чаровницата се усмихна чаровно. Това влизаше в задълженията на чаровниците. Иначе щяха да си бъдат просто жени.

— Ти пък какво знаеш? — изсумтя той. — Някой някога да те е…

— Зарязвал? — прекъсна го тайнствената чаровница. — Не! Че кой би посмял да ме зареже?

Ники изсумтя отново. Не беше сигурен дали му се водеше този разговор. Всъщност въобще не го интересуваше тази с кого е била и кого е зарязала. Искаше просто да си пие долнопробния алкохол и никой да не го занимава с проблемите си… или да го черпи с фъстъци.

— Не ме интересува! — изфъфли Ники. — Ако ще и десет развода да си имала.

Момичето се усмихна иронично. Пи на екс и хвърли десетачка на бара.

— Ще се видим пак! — намигна му тя и си тръгна.

Ники я проследи с поглед. Хубаво дупе!

22 август 2017

Лявата ръка на Мария бавно се разпадаше пред очите й. Клетка по клетка се разграждаше в нищото, а пепелявата й кожа линееше като старо дърво. Втрещена от ужас, викаше без глас, а в погледа й пируваше лудостта. Скова я хладна самота и цялото сътворение около нея избледня като лице на мъртвец. Сенки изпълзяха от всички ъгли на мрака, смееха се злобно с остри хищни зъби, очаквайки царско пиршество с болната й плът.

Светът, препускащ отвъд металните стени на метрото, окончателно се стопи като сладолед върху горещ котлон. Пътниците я гледаха снизходително. Тя чуваше мислите им. Наркоманка! Лунатичка! Изкукуригала кукумявка! Ужаси се. Сенките запълзяха по краката им. Пълзяха към сърцата им. Обладаха ги. Промениха ги.

— Бягайте! — извика ужасено Мария и скочи от мястото си. — Луди ли сте? Бягайте!

Никой не й обърна внимание. Луди хора на всеки ъгъл. Една в повече — много важно!

Звукът от плесницата едва не я върна обратно на седалката.

— Абе ти луда ли си? — риторичният въпрос се изплъзна от устата на Вера. — К’во си се развикала?

Мария едва разпозна лицето, което не бе виждала от цяла вечност. Леко изменено. Леко странно.

— Вера? — изхлипа тя. — Ама… ти…

— Каква Вера ма, Мимо? — изсумтя събеседничката й. — Ти съвсем си мръднала.

Мария не успя да отговори. Тя се втренчи в изчадието, изпълзяло от мрачните дълбини на отвъдния свят. Стискаше черен меч в уродливата си люспеста ръка. Около косматото му туловище искреше синкав пламък, криещ в себе си цялата зла същност на тъмната страна. Предсмъртен вопъл се разнесе из въздуха, вещаещ свършека на последните песъчинки, ронещи се от часовника на живота.

Мария грабна пистолета.

— Назад! — викаше тя. — Назад! Върви си, Астарот!

Демонът направи крачка към нея! Дебнеше, чакайки удобен момент, за да нанесе своя смъртоносен удар.

— Мимо! — Вера я разтърси. — Осъзнай се, шматко такава!

— Ще стрелям, Астарот! — продължаваше да вика тя. — Върви при господаря си и не се връщай.

Далечният потомък на Ану игнорира заплахата. Направи още една крачка напред. Стисна здраво меча си и го вдигна, предвкусвайки фаталния край. Мария стреля. Няколко пъти. Астарот се стъписа. За секунда. Изсумтя. И замахна към нея. Мечът посече гниещата й плът. Мария изпищя. Силно. Болезнено. Предсмъртно. Подкоси крака. Падна. Светът се завъртя и изгуби последните си очертания. Настана мрак. И беше студено.

— Ехо? — тихичко извика Мария.

— Тук съм! — отвърна мракът.

Цял хор от звуци я заля. Плясък на крила. И някой цопна в езерото. Куршуми. Плач. Стресна се. Огледа се. Не виждаше никого. Нямаше нищо.

— Къде си? — попита тя.

— Тук! — зовеше мракът. — Ела! Чакам те!

Нямаше нищо. Тя стоеше сама в тъмния безкрай. Гъста мъгла беше заляла всичко наоколо. Червено небе. Студени звезди. И болка.

— Не те виждам!

— Бързо! — подкани я мракът. — Насам!

Мария се затича. Бягаше. Бягаше. Бягаше. И се спря. В мъглата нещо придоби очертания. Човешки очертания. Крачеше към нея. Бавно. Тежко. Мария гледаше и мълчеше. В ушите й ехтеше всяка стъпка, с която силуетът стопяваше дистанцията между тях. Ехтеше. Отекваше. И пак ехтеше. Докато не се спря на няколко крачки от нея. Няколко крачки, но напълно достатъчни, за да разпознае някой, когото обичаше. Който й липсваше.

— Татко!? — Дъхът й секна.

— Погледни се! — укори я Жокера. — В какво си се превърнала? Развалина!

— Аз… — заплака тя. — Пречупиха ме! Не успях!

— Стига си циврила! Искам веднага да разкараш бесовете от ума си!

— Не мога! По-силно е от мен. Знам, че полудявам. Знам, че си отивам. Но всичко е толкова истинско. Толкова реално. Сякаш мога да го докосна, да го почувствам. Да усетя енергията, от която е изтъкано. Често то е приятелски настроено към мен, но понякога виждам тъмната му страна. И ме е страх. Как да се преборя с тези страхове?

— Всички се страхуваме от непознатото. Но намираме сили да се борим с него в нещата, които обичаме. Те ни вдъхновяват да продължим да вървим по своя път. Да не спираме. Да вярваме, че когато стигнем края му, ще сме победили всички страхове.

— Аз изгубих всичко, което обичам! Всичко ми бе отнето! Не мога да се боря. Нямам сили вече.

— Превърни се в този страх! — ехтяха думите на Борис Бакалов. — Стани част от него. Приеми го в себе си. Накарай всички да се страхуват от теб, както досега си се страхувала ти. Знаеш какво да направиш! Имаш сметки за уреждане!

— А кой ще ме опази от самата мен?

— Тя вече го прави! — бяха последните думи на Жокера.

Като падащи есенни листа, лист по лист това място отшумя и Мария отвори очи. Лежеше на пода в метрото, а Нора й биеше звучни шамари.

— Ще ти дам аз една Вера на теб! — усмихна се тя. — И един Астарот.

Мария се надигна. Все още стискаше пистолета в ръка. Пистолет, който бавно се превръщаше в мобилен телефон. Нямаше и следа от адското изчадие. Нямаше и следа от злобните сенки. Усмихна се. Злобно. Нямаше ги и нямаше да ги има никога повече. Бяха част от нея.

23 август 2017

Алармата неуморимо пищеше. Вероятно щеше да млъкне след няколко дни, но Ники нямаше чак такова търпение. Надигна се бавно от леглото и псувайки, протегна ръка, за да спре досадната мелодия. И пак изпсува. На майка.

Равновесието обаче бе изчезнало някъде. Може би е останало в бара или е нямало пари за такси, за да се прибере. И сега обикаляше прашните улици на София.

Ники се завлече с усилие до банята. Последва неуспешен опит да се освежи. Уличница! Влезе под душа и приветства радостно първия хладен допир на водата. Час по-късно той все още беше под душа, но ободрен и настроен за нови предизвикателства. И мъничко ядосан. „Мъничко“, което бързо премина в яростно желание за мъст.

Къде бяха проклетите ключове? Винаги! Всеки божи ден! Защо все се губеха? Кой ги криеше от него? Беше ли същият, който постоянно му заплиташе кабела на зарядното? Или слушалките?

Споменът на скорошното му уволнение го върна обратно в реалността. Успокои се. И остави ключовете да се намерят сами. Притрябвали са му.

Тръшна вратата след себе си и краката му затанцуваха устремени по прашния тротоар. Първи ден без работа. Първи ден без емоционална обвързаност. Кучка!

Лъскавият черен автомобил спря само на метър от Ники. Той изгледа с интерес как затъмненият прозорец на шофьорското място се спусна плавно надолу. Отвътре му се усмихна едно познато лице.

— Качвай се! — подкани го тя.

Ники не дочака втора покана. Това, което правеше, му се стори странно, налудничаво, но какво по-лошо можеше да стане? Отдавна мечтаеше за нещо диво. Нещо неочаквано. Спонтанно. Емоционално. Което да разтърси из основи целия му живот и когато стигне неговия край, той никога повече да не бъде същият. Разбира се, често бе посрещал с удоволствие такива подаръци от съдбата, но те никога не оправдаваха очакванията му. Всички подли удари, които му стоварваше животът, идваха именно след неуспешните му опити за нещо диво и спонтанно. Както се случваше в повечето холивудски филми. Или прекаляваше с киното, или светът не бе онова място, в което той искаше да живее. Споменът от последното разочарование все още пареше в гърдите му. Спомен за предателство и несбъднати мечти. Но той никога не склони глава. Никога! Винаги намираше сили да се изправи и да продължи. Вярваше сляпо, че колелото се върти за всички. Вярваше, че един ден ще изплува от мътните и черни води. Ще докосне блясъка на слънчевите лъчи. Ще вдиша от непорочния въздух на истинското щастие.

— Как сте тази сутрин, господин Разбито сърце? — усмихна се тя и свали тъмните си очила.

Ники я изгледа още по-обстойно. Да, така и предположи. Дамата с фъстъците.

— Ако си решила да ограбим банка, да избягаме в Калифорния и да правим секс под звездите — в играта съм.

— Мисля, че имаш сериозен проблем с филмите! — иронично подхвърли тя. — Аз съм Бояна!

— Ники.

— Май попрекали снощи с алкохола, а?

Тая пък какво иска? Ще му държи сметка? Ще му чете морал? Ако няма да ограбват банка, да не му губи времето!

— Попрекалих! Малко!

— Оставила те е заради по-богат и по-възрастен, а?

Какво ставаше тук? Откъде се появи пък тази?

— Жените сме кучки! — продължи Бояна. — Често не знаем какво искаме. Водим се повече по емоционалния порив, отколкото по логическия. Не се терзай за глупости! Щом не си пораждал вече емоция у нея, тя е била пътник — при всички положения.

— Ако имах нужда от терапия, щях да отида на психолог! — прекъсна я Ники. — Благодаря, но ще сляза тук.

— Няма да слизаш нито тук, нито където и да е било, докато аз не кажа.

Леко, едва забележимо чувство на паника се долови в погледа му. Опита се да хване волана и да наруши траекторията на движение, но пистолетът, който се опря в челото му, го накара бързо да се кротне.

— Стой си мирно и кротко на задника и отговаряй на въпросите ми… моля! — нареди снизходително красавицата. — Или искаш да изпробваш колко много ми пука?

Е, това определено е нещо диво и разтърсващо. Като крайъгълен камък в живота му.

— Какво искаш?

— Какво си работил?

— Охрана!

— Къде?

— V.I.P. Protection.

— Кого охранявахте?

— Някакви мутри, не знам!

— Име?

— Не знам!

— ИМЕ?

— Единият беше сводник. Лъчо.

— Адрес?

— Вчера ме уволниха от фирмата. Не работя вече там. Не искам проблеми.

— Ще си имаш проблеми, и то много сериозни, ако не ме закараш веднага до мястото, където мога да открия този… Лъчо!

Проблем! Да, голям проблем! Знаеше, че и в двата случая ще загази много. От едната страна имаше красива жена с пистолет… опрян в челото му. От другата страна бе мафията.

— Ако ти кажа, ще ме очистят! — Емоцията вземаше връх. Разтрепери се.

— Ако не ми кажеш, аз ще те очистя! — Бояна повиши тон. — Още тук и сега! Решавай!

По дяволите! По дяволите! По дяволите!

— Завий на дясно! — отвърна Ники.

— Правилно решение! — усмихна се тя и свали пистолета от челото му. — Ще имаш време да напуснеш страната, преди някой да е разбрал за срещата ни. Ето ти един филмов сюжет. Заживяваш във Франция. След четири години някой от хората на Лъчо те открива и те разстрелва като куче. Ти в крайна сметка оживяваш. Връщаш се в България и ги очистваш един по един. Оставяш жива само дъщерята на главния злодей във филма. Жениш се за нея. Наследяваш цялото му състояние и в последния кадър си пиеш коктейла на брега на някой от Балеарските острови. След надписите обаче има още една сцена. В нея съм аз и ти казвам: „Планирам голям банков обир! Участваш ли?“. Край. Очаквайте продължение.

— Защо трябва да ме разстрелват като куче? Завий наляво!

— Ама ти си бил много сдухан! Нищо чудно, че са те зарязали.

— Просто не ми харесва идеята някой да стреля по мен! Спри тук!

Бояна наби спирачки. Смъкна леко прозореца и огледа сградата. Огромна. Лъскава. Възрастен портиер. От входа излизат малка групичка пияни проститутки. Запомни адреса. И тръгна.

23 август 2017

Ася отказа да умре. Отново. За пореден път. Отказа да се предаде на мъртвешкия зов и тихите стъпки, които я преследваха все по-настървено. Отказа да се сбогува от този свят, без да е постигнала своята малка пирова победа. А пред нея лъкатушеше дългият и стръмен път към върха. Връх, осеян с предателства, лъжи и десетки трупове.

Ася се затича напред. Не гледаше встрани. Страхуваше се. А около нея мрачни сенки я сочеха с пръст: „Убийца! Боклук! Предател!“. Не спираше да бяга. Сърцето й щеше да се пръсне. А някъде напред, където пътят свършваше, тя видя неясен силует. Ускори своя бяг. Спъваше се. Падаше. Всяко следващо изправяне бе по-трудно от предишното. Краката й се покриха с кръв. Лактите се изподраскаха. Очите плачеха.

Успя! Достигна върха. Голи камъни пустееха наоколо. Вятърът играеше в заплетената й коса. Докара и дъжд. Мрачен и студен. И достигнала със сетни сили своята Голгота, коленете й удариха мократа земя. Забоде пръсти в голите камъни. Дишаше тежко. Трепереше.

Пред нея стоеше някой. Но не смееше да вдигне глава.

— Стани! — Познатият глас сякаш премина като парещо острие през сърцето й. Но не стана. Продължаваше да гледа надолу.

— Ти си мъртъв! — прошепна тя. — Мъртъв!

Антон застана над нея. Тя виждаше само краката му.

— Засрами се! Откога Лисичката започна да проси помощ от хората?

— ТИ СИ МЪРТЪВ!!! — изкрещя тя с всички сили, които бяха й останали. Вдигна глава. Погледна партньора си. Той не каза нищо. Подаде й ръка. Ася изсумтя. Плесна му ръката и сама се изправи.

— Това не се случва! — продължи тя. — Целият филм е в главата ми.

Антон се усмихна. Иронично.

— Случва се! И ако не се вземеш в ръце, ще останеш доста дълго тук.

Ася мълчеше.

— Защо не ми каза истината за Борис? Нали бяхме екип?

Мълчеше.

— Мога да ходя след теб да ти оправям бъркотиите, а когато стане въпрос за доверие — кучетата ме яли.

Мълчеше.

— И трябваше да ме очистиш заради твоите грешки? Браво!

Аплодисменти.

— Не биваше Вера да стига до мен. Сам си си виновен.

— Знаеш, че заедно щяхме да решим този проблем.

— Върви си! — отвърна след кратка пауза Ася. — Изчезвай.

— Искам да се стегнеш и да оправиш кашите, които си забъркала!

— Изчезвай! — повтори тя.

— Защото съвсем скоро можеш да ми правиш компания под земята.

— ИЗЧЕЗНИ ОТ ПОГЛЕДА МИ! — избухна Лисичката.

Някъде в далечината долитаха непознати ориенталски ритми. Мирисът на влага и засъхнала кръв по лицето й леко я потиснаха. Но това чувство бързо отлетя, заменено от неясна тревога.

Ася отвори очи.

Лежеше здраво завързана в непознато, мръсно мазе. Дебел циганин й се хилеше насреща и палаво се заиграваше с остър касапски нож. В краката му се търкаляше празна бутилка от евтина водка, а по блясъка в очите му само можеше да се гадае къде е изчезнало съдържанието. Свиня!

— Спящата красавица се събуди от стогодишния си сън — изля се от устата му и тежкият аромат на долнопробен алкохол изпълни цялото мазе.

— Я чупка! — дрезгавият й глас с болка напусна гърлото й.

Надзирателят се усмихна широко. Стана. Спря се пред нея. Тя чак сега усети натрапчивия аромат на пот, която си проправи път през алкохол, кръв и влага. Отврат!

— Шефът разреши да се позабавляваме малко, преди да…

— Преди какво? — прекъсна го тя. — Преди какво бе? Няма да има нито „преди“, нито „след“!

— Е-е, за теб веселбата ще приключи много скоро. Знаеш ли колко хора чакат за здраво сърце, бъбреци…

— Я чупка! — извика Лисичката. — Предай на тоя шибаняк Иван, че днес няма да може да целуне майка си за лека нощ.

— А какво ще кажеш аз да съм Иван, а ти да си майка му? Да видим как става тая работа с целуването за лека нощ!

Ася не отговори. Нямаше смисъл. Как да му обясни, че тя сега си тръгва, а донор ще бъде той. Няма да го разбере. Определено.

Минутка по-късно тя отвори вратата на мазето. Зад нея оставаше труп с отхапано ухо, срязани въжета и една счупена бутилка. Списъкът с враговете растеше. Хората, които я желаеха мъртва, се множаха като паразити. Като тумор в мозъка. А времето да се възстанови балансът в този свят бе дошло.

Ася тръшна вратата след себе си. В ръка стискаше острия касапски нож.

23 август 2017

Не беше лесно да се откажеш от нещата, в които откриваш смисъла на своето съществуване. Още повече, когато ставаше дума за толкова силен порив като любовта. За непоправимата романтичка Ирен това чувство й даваше сила да не скланя глава и да продължи да вярва в принца на белия кон.

Но сега бе трудно. Бе невъзможно да се отдаде цялата на своята най-голяма страст и да почувства опиянението от най-силната магия, която човечеството някога е познавало. Трябваше да получи своето опрощение за тежките грехове, лежащи на плещите й. Вярваше, че със смирение и покаяние някой ден ще се върне към живота на нормалните, обикновени хора. Вярваше, че е в състояние да загърби тъмното си минало, но цената, която сега плащаше, бе прекалено висока.

Казват, че няма бивши ченгета, нито бивши проститутки. Но имаше ли бивши ловци на глави? Можеше ли да забрави онова, в което я бе превърнало S.T.A.R.? А искаше ли?

Ирен стоеше пред невзрачния жилищен комплекс и вече знаеше отговорите на всичките тези въпроси. Повечето хора биха видели една смирена монахиня; сексуалните маниаци ще видят божия служителка, с която биха задоволили и най-долните си желания. И много малко хора ще познаят в нея едно изстрадало момиче, което би дало всичко, за да бъде някоя друга.

Таксито тръгна. Тя вдигна глава и с поглед обходи очуканите тераси. Какво търсеше тук? Опрощение? Нов шанс? Колко силно бе носталгичното чувство, което гореше в душата й! Как копнееше всичко това да приключи час по-скоро!

Ирен бутна входната врата. Влезе. Не посмя да се качи в тъмния асансьор, превърнал се в произведение на уличното изкуство. Вместо това тръгна по окъртените стълби, все още не знаейки дали постъпва правилно.

Апартамент 303 я посрещна със силна музика и викове. „Последен шанс, Ирен! — помисли си тя. — Влизаш или се връщаш обратно в манастира!“ Беше отключено. Натресе се на няколко неадекватни млади момичета. Смееха се! Лежаха на пода! Обслужваха по-възрастни господа.

— Я, какво си имаме тук!? — долетя от далечния край на стаята.

Ирен вече разбра защо беше дошла. Всички съмнения и терзания от последните години се изпариха, сякаш ги е нямало никога.

Кървавата баня сложи край на смирението и молитвите към Бог. Двата пистолета, които държеше нашата романтичка, не спираха да раздават правосъдие. След като полицията не бе в състояние да си върши адекватно работата, в действие влизаха редица непозволени средства.

Музиката продължаваше да гърми, когато стрелбата свърши. Ирен се прекръсти. „Горете в Ада!“ — прошепна тя. Приближи се към единствената жива, на която все още й беше трудно да осъзнае какво се случва.

— Силвия Тенева — бяха думите на килърката. — Баща ви се безпокои за вас. Тръгвате с мен!

Две премрежени очи се взряха в нея. Тъй укорително и стреснато, че Ирен изпусна оръжията си. Вцепени се. Срещу нея стоеше някой, когото тя познаваше. Вцепенението премина в тих ужас.

— Вера… — прошепна тя.

Вера се усмихна. Стана. Приближи се. Монахинята не успя да помръдне. Не успя да отрони и звук. Усети треперещата ръка на мъртвата си колежка по лицето й. Усети студения й дъх в ухото си. Чу дрезгавия й шепот: „Помощ!“, преминаващ в сподавено ехо.

Ирен се събуди. Трепереше.

Глава VI
Още един куршум

23 август 2017

— Мразя я! Най-искрено и чистосърдечно! Колко извратено, а? Как една омраза може да бъде чистосърдечна? Винаги съм виждала в нея една меркантилна кучка, която би продала и майка си, за да се докопа до власт и благосъстояние. Винаги съм виждала онази безкрайна надменност в очите й, с която гледа хората около себе си. За нея те са слабохарактерни твари. Чувството й за превъзходство отдавна е преминало всякакви граници. Да, познавам я много добре! Бяхме в едно училище. Израсна пред погледа ми. Оттогава си беше такава. Егоистка. Социопат. Знаех, че това момиче един ден ще се превърне в сериозна обществена заплаха. Виждах го в коварните й очички. Исках да избавя света от нея. Опитах да я натопя. С наркотици. Но баща ми имаше други планове за тая нещастница. Ах, как я мразя! Спаси й задника. А тя как му се отплати? Как?

— Ей, успокой се! — Нора опита да утеши приятелката си. — Има много въпросителни около смъртта на баща ти.

— Как да се успокоя, Елеонора? — трепереше от вълнение Мария Бакалова. — Не виждаш ли в какво съм се превърнала? В една развалина. Ася трябваше да изгние в затвора, не аз!

— А кой те караше да се забъркваш с когото не ти е работата? Сигурно пак Ася ти е виновна?

Мария млъкна. Какво можеше да каже?

— Слушай какво! — продължи Нора. — Мога да ти помогна да стигнеш до нея, защото много те обичам и безкрайно уважавах баща ти. Много добре знаеш, че ако не беше той, щях да лежа за убийство, което не съм извършила.

— Знам! — въздъхна Мария. — Помня добре. Бях с него в съдебната зала през онзи ден.

— Чудесно! А сега те искам напълно адекватна. Никакви джуджета. Никакви демони. Никакви глупости от хиляда и една нощ. Ясна ли съм?

Мария кимна и наведе глава.

— Брат й си дойде в България. В края на седмицата ще участва в мач за европейската титла в незаконните боеве. Чрез него ще стигнеш до Ася. Но аз няма да съм там. Отдавна съм извън тази игра. Направих малко изключение, но вече си сама.

Мария хвана пистолета, който Нора й подаде. Познато оръжие, което самата тя много добре познаваше. С гравирано дяволче. Взе и бележката с адреса, на който трябваше да отиде. Съвсем близо. Съвсем скоро. Пое си въздух. Издиша.

23 август 2017

Двамата полицаи гледаха недоверчиво младата монахиня и не знаеха да вярват или не.

— Госпожице — изправи се от мястото си ченгето, което за улеснение ще наричаме Дебелака, — ако е истина това, което казвате, ви грози доживотна присъда. Да свържем толкова много неразкрити убийства с… как го казахте? S.T.A.R.? Означава да отрежеш пипалата на октопода. Последиците ще бъдат катастрофални за вас.

— А какво всъщност значи S.T.A.R.? — попита другият, който ще наричаме Плешивеца.

— Служба за терористични актове и разузнаване — отвърна монахинята. — Но не съществува вече пет години. След смъртта… убийството на нейния ръководител Борис Бакалов S.T.A.R. се разпадна. С момичетата прекарахме около година в Мексико. После се прибрахме. Стана ясно, че убиецът на Борис е агент от същата служба, известна като Лисичката, която… — Монахинята се смълча. Събеседниците й я гледаха, изпълнени с очакване. — Която лично застрелях.

— Значи е мъртва? — уточни Плешивеца.

— Мисля, че не! — въздъхна божията служителка. — Напоследък сънувам странни сънища. Неща, които свързвам именно с нея. Лисичката е жива. Сигурна съм. Жива и много опасна.

— Ако се съгласите да ни съдействате, госпожице — каза Дебелака, — можете да попаднете под специалната защита на закона за ключови свидетели.

Ама че глупак! Щом е тук и ги говори тези неща, е ясно, че вече се е съгласила да съдейства. Тъпа кука!

— Ще снемем вашите показания, но искаме подробна информация за всичко, което знаете! — продължи Плешивеца. — За S.T.A.R. и Борис Бакалов. За неговите служители. За поръчките, които сте изпълнявали. За всичко, което се сетите.

— Искам просто възмездие! И след това да се върна в манастира.

Плешивеца остави на масата пред Ирен няколко бели листа. Остави върху тях и химикалка.

— Пиши! — каза.

Двамата с Дебелака я оставиха сама. Сама с мислите си. Със спомените си. Със съвестта си.

23 август 2017

Ромският лидер трепереше като падащ есенен лист от допира на кървавото острие по дебелата си шия. Капки студена пот се стичаха по изкривената му физиономия.

— Ще направя всичко! — ужасено измънка циганинът. — Всичко! Милост!

— Знам, че ще направиш всичко! — Ася още по-силно опря касапския нож към гърлото му. — Пистолет и фалшиви документи.

— Веднага! — извика той. — Ще ги имаш веднага! Всичко. Всичко, което Лисичката иска. Асене! Асене!

Иван викаше с все сила. В стаята нахлу запъхтян ром на средна възраст, който силно се стъписа от неочакваната гледка.

— В сейфа. Бързо! Има два пистолета. Бързо ти казвам! Остави ги на масата и изчезвай веднага!

Със скоростта на млада антилопа Асен изпълни заповедта на лидера си и изчезна безследно от погледите им.

— За паспорта ще са нужни няколко часа. Не става бързо.

— Готова съм да направя компромис. — Лисичката отпусна захвата си. — Не ми е на дневен ред.

Циганинът плахо се усмихна. И умря с усмивка. От гърлото му заблика кръвта. Противна. Воняща. И лепкава.

Ася събра деветмилиметровите патрони от сейфа, бързо ги налентова на пълнителите и зареди. Загледа се за кратко през мерника. На единия пистолет. После на другия. Прибра ги в кобурите. Пристегна ги съвсем открито към колана си. И тръгна.

Никой не посмя да я спре. Никой не посмя да й потърси сметка. Страхуваха се. С основание.

27 август 2017

При всеки зашеметяващ удар, който си нанасяха двамата бойци, публиката избухваше като мимолетно преминаващ ураган. Мачът за европейската титла в уличните боеве винаги се е радвал на небивал интерес от страна на фенове, новобогаташчета и разни сноби. В единия ъгъл стоеше непоклатим двукратният шампион Олег Козлов от Русия, а срещу него едва дишаше претендентът — Мартин Иванов от България. На всички им бе ясно, че руснакът ще пречупи опонента си. Ударите му бяха бързи, бяха болезнени, бяха безпощадни. Българинът едва се държеше на крака, попаднал в безизходица. Не му оставаше нищо друго, освен да остане в съзнание и да се защитава. Железният юмрук на братушката се стовари върху челюстта му. Притъмня. Просветна. Иванов рухна върху ринга. Като далечно ехо чуваше отброяването на съдията. Сега какво? Първа загуба? След тъй дълго извървяния път от мазетата на Германия? Когато изкривяваше главите на швабите? Не, нямаше това право.

— Шест! Седем! Осем! — крещеше съдията.

Мартин се изправи. Дезориентиран. Олюляващ се. Публиката го аплодира. Достойно за уважение. Никой не бе издържал толкова дълго срещу Козлов. Аплодира го за смелостта. За куража. Непримиримия дух. И продължи да го аплодира, след като европейския шампион лежеше в нокаут в краката му. Едва чуваше думите на водещия.

— Дами и господа, имаме нов шампион в уличните боеве. Той е млад. Той е корав. Той е ваш сънародник. Нека чуя аплодисментите ви за Мартин Иванов от България!

Мария Бакалова стоеше тиха и развълнувана в публиката и с интерес наблюдаваше случващото се. Да, симпатично момче. Нашата нова гордост. Жалко, че ще си отиде толкова млад. И то на върха в спортната си кариера.

Тя търпеливо изчака бойците да напуснат арената и последва европейския шампион.

— Госпожице, не може да влезете тук! — спря я дебеловрата горила пред прага на съблекалнята, от която се чуваха радостните викове на Мартин и треньора му.

— Искам лично да поздравя новия шампион! — палаво подхвърли тя и намигна многозначително.

Горилата се засмя дебилно и отстъпи.

Прекрачвайки прага на съблекалнята, Мария Бакалова кокетнически оправи прическата си. Не че имаше нещо за оправяне. Женски маниери.

— Не се престаравай, шампионе! — Треньорът му го потупа по рамото, виждайки неочакваната посетителка. — Жените са по-опасни и от цяла армия спартанци.

Да, уместна ирония. Сигурно и не подозираше колко прав ще се окаже всъщност. Побърза да ги остави сами. Което беше голямата му грешка.

— Моите поздравления… Мартине! — усмихна се Мария, кръстосвайки предизвикателно крака, седнала на диванчето. — Родината се гордее с теб.

— Нищо работа! — отвърна горделиво боецът.

Мария се засмя. Типично по кифленски. Ей така, за да му погъделичка егото.

— Аз съм новата ти най-голяма фенка! — каза и намигна.

— Поласкан съм! — Шампионът, леко смутено, се почеса по тила. Вече си представяше как тези нежни крака щяха да красят раменете му. Но и на една свирка би се зарадвал. Какво толкова?

— Отдавна мечтая да срещна прословутия… Стършел! — с патос в гласа възтържествува Мария.

Това стъписа Мартин. Лицето му изгуби палавото си изражение. И не мислеше вече за секс.

Тук ставаше нещо. Нещо тревожно. Опасно. Нередно. Стършел? Откъде знаеше тя този прякор? Коя е тя всъщност? Какво искаше?

— О-о, виждам, че думите ми те смутиха! — Иронията й бе очевидна. — Защо Стършела е толкова уплашен? А?

Мартин я гледаше ужасено. Вече знаеше, че е в беда. Надникна в очите й. Видя лудост. Безконечна лудост. Същата онази лудост, подтикнала император Нерон да подпали Рим. Видя хилядолетен страх, с който хората се бореха още от пещерната епоха. Видя болка. Видя омраза. Видя разруха. Видя света в пламъци. Пред него стоеше вестител на Смъртта и се усмихваше с неприкрита злоба.

— Ще позвъня в полицията! — Яловият опит за сплашване дори не трогна Мария.

— И какво ще кажеш, драги? — попита с насмешка тя. — Ало, полиция! Тук се провеждат незаконни боеве. Пълно е с бизнесмени, забогатели по съмнителен начин. Аз съм шампионът и едно момиче ме заплашва!

Тя избухна в истеричен смях.

— Какво искаш? — смутено попита Мартин.

— Имаш един час, за да докараш тук скъпата си сестричка! — нареди заплашително Мария. И вече не се смееше.

— Отдавна съм изгубил всякакви контакти с Ася — опита да се измъкне той. Неуспешно.

— Така ли, драги? — съчувствено подметна тя. — Вземи!

Хвърли му в ръцете малък смартфон.

— Viva la technology! Давам ти минута да се логнеш във Фейсбук и да пишеш на Лисичката да пристига тук… ВЕДНАГА!!!

Мартин държеше телефона в ръка и трепереше. Треньорът му бе прав. Щеше да се справи и с двама като Козлов. Но не и с новата си фенка. Към главата му вече бе насочен и пистолет. Лошо! Това променяше правилата на играта, и то не в негова полза.

27 август 2017

Тиха нощна музика. Огромната кръгла луна изпълваше със съдържателност звездната гледка от малкото прозорче на стаята. Монотонен шум от минаващи автомобили. Трепет. Вълнение. Тревога.

С отработено движение Бояна изрисува устните си с алено червило. Малко сенки. Спирала. Нещо я жегна, когато хвана ножицата и плахо отряза кичур коса. Въздъхна. Продължи с импровизацията. Скъси я до дължината на раменете си. Хвана я на две плитки. Като ученичка в японско аниме. На която се възхищаваха само болни чекиджии… и педофили.

Черни чорапи обхващаха плътно бедрата й — от долу до горе. Под късата й рокличка палаво надничаше и дантелен жартиер. Нахлу кожените си ботуши, стигащи до коленете й. Огледа се в огледалото. Усмивка. Това, което видя, със сигурност щеше да се понрави на един сексуален маниак.

27 август 2017

Ася вървеше мълчаливо сред надгробните камъни и хвърляше бегли погледи на всеки от тях. Не харесваше подобни места. Особено нощем. Тук тя се чувстваше слаба и уязвима. Всички тези имена, дати, снимки — напомняха й, че е смъртна. А тя отдавна бе избрала да забрави тази малка подробност. Избягваше да мисли за смъртта като част от живота. Заради това, в което се бе превърнала. Безмилостен убиец. Самозабравила се агентка на несъществуваща организация. Да, така биха си помислили хората, които я познаваха истински. Но те никога нямаше да вникнат в мотивите й и да видят света през нейните очи. Защо уби Борис Бакалов? А какво друго можеше да стори? Та той й поръча собствения й брат. Ако тя откажеше поръчката, щеше да бъде поета от някоя от другите мърли. А какво бе по-ценно от семейството? Нищо! Абсолютно нищо! Тя искаше тази лудост да приключи. Искаше нормален живот за себе си и ония, които й се пишеха „дружки“. И да. Всичко вървеше добре, докато Вера не започна да си вре носа там, където не трябваше. Всичко вървеше добре, докато партньорът й не започна да се вживява отново на дансаджия. Всичко вървеше добре, докато Ирен… ах, тази кучка! Къде се е покрила?

Ася спря на място. С безразличие гледаше гроба на Антон Петров и в главата й ехтеше въпросът „Защо?“.

— Защо ти трябваше да се бъркаш? — започна тя своя укорителен монолог. — Исках да спра целия този кошмар, а заради теб сега всичко е хаос! Само заради теб, господин супершпионин на Народна Република България! Да, мълчиш и гниеш там долу, а аз се пържа в този гнусен ад, който ти ми довлече на главата! Кой ме караше въобще да се занимавам с теб? Виж ме докъде стигнах! Вече е твърде късно да се правя на добра и да защитавам някакви измислени идеали. Мълчиш и не знаеш колко много хора ме желаят там долу… под земята. Късно е, Антоне! Късно е да спра всичко това. Ще я открия онази пикла и ще я режа късче по късче. Да вика и страда. Да разбере, че не може да стреля по когото й падне. Но къде да я открия, Антоне? Кажи ми! Нали си най-великият шпионин на ДС с не знам си каква награда от ЦК на БКП? Нали знаеш всичко? Хайде, отговори ми!

Телефонът на Ася извибрира. Странно! Беше си го взела тази сутрин. Никой не знаеше номера й. Съобщение във Фейсбук? Какво по…? От Стършела? „Лисо, ела веднага! Една твоя приятелка те търси! След час ще съм мъртъв!“ И свършваше с адрес.

Ася прибра телефона и побягна. С все сила. Ирен! Кучка такава! Никой няма право да заплашва нейния Стършел! Никой!!!

27 август 2017

Бояна премина безпрепятствено през охраната. Не я спряха. Не я провериха. Бяха изрично инструктирани да пропускат малките проститутки за шефа. Огледаха я само от глава до пети. В обратния ред. И я допуснаха да влезе в сградата. Ах, ако им паднеше тая!

Мина през фоайето. Качи се в асансьора. Последния етаж. Още с отварянето на вратите един грозник я посрещна подобаващо.

— Айде ма, пача! — викна заядливо той. — Цяла вечер ли ше та чакам? Айде, влизай тука, че Нико изгуби вече търпение.

Тя запази самообладание. Пое си въздух и бутна вратата, която й посочи грозникът.

— Баси курвите, братче! — измънка под носа си той.

Бояна влезе в притъмнената стая. Тиха музика от Рахманинов. Опияняващ дим от ароматни свещи. На голямата спалня се излежаваше най-големият мафиот на Балканския полуостров и я гледаше самодоволно. Тя си пое дълбоко въздух. Нико Колев. Човекът, стоящ над S.T.A.R., над Жокера, над институциите, над всичко и всички. Последната поръчка в живота й. И после свобода. И пари. Много пари.

— Струваше си чакането! — отбеляза с усмивка Нико.

Бояна хвърли чантичката си в купа от женско бельо, което бе преобладаващият интериор в стаята, и се качи на спалнята. С майсторско движение възседна жертвата си, сякаш яздеше расов жребец. Той изстена от удоволствие. Рядко Лъчо му бе водил някоя толкова добра. Прокара ръка под рокличката й и впи пръсти в сочното й дупе. Тя изпъшка. Отпусна тялото си върху неговото така, че да усети топлата й гръд. Погали го по косата и докосна с устни ухото му.

— Много поздрави от Серафим! — прошепна му тя. И го прободе с острия си нож, който криеше в ботуша си. В сърцето. Бързо. Точно. Смъртоносно.

— Шибан боклук! — изсъска тя. И чувството, което я заля, бе невероятно. Чувство на превъзходство. Чувство на облекчение. На една добре свършена работа. На свобода. На едно предстоящо ново начало. Какво можеше да я спре?

Отговорът на този въпрос дойде повече от светкавично. Вратата се отвори с трясък. Беше грозникът.

— Шефе! Ченгетата!

Но замръзна при вида на гледката, която се разкри пред очите му. Бояна се вцепени. Секунда по-късно полицията нахлу на етажа. Защо? Как стана това? Те не влизаха в плановете й.

Белезниците щракнаха зад гърба й. Закопчаха и хората на Нико. Невероятно! Никой не арестуваше просто така хора от толкова висок етаж в пирамидата. Не и без двестапроцентови доказателства. Кой? Как? И защо?

27 август 2017

— Търся Мартин Иванов! — Ася запъхтяно се спря пред група хора, бурно обсъждащи скорошни събития.

— Шампионът е на горния етаж — отвърна един от тях, леко стъписан от вида на касапския нож, който тя държеше в ръка.

Лисичката се затича към стълбите в дъното на залата за боеве. Шампион? В какво пак се е забъркало това момче?!

— Къде да открия Мартин Иванов? — зададе въпроса си тя към гологлавата горила, която откри на етажа.

— Ехе! — възкликна животното. — Изчаквайте се малко! Марто скоро ще приключи с другото момиче.

— Я чиба! — сопна се тя и със светкавичен замах му преряза гърлото. Блъсна вратата. Нахлу.

— Браво! Браво! — изликува Мария. — Точно навреме за партито!

Ася замръзна. Скова се на място. Тя не очакваше да види точно това. Точно нея.

— Ти?! — Изумлението й надхвърляше всякакви граници.

— Че кой друг? — разсмя се истерично дъщерята на Жокера. — Аз, разбира се!

— Любовникът ти не те ли прати да гниеш в затвора? — На Ася все още й бе трудно да повярва, че срещу нея стои Мария Бакалова, а не…

— Чаках тази среща достатъчно дълго време! — каза лудата, вдигна пистолета и стреля. Не в Ася. В брат й. В Стършела. В Мартин. В новия европейски шампион.

Лисичката изпусна кървавия нож. Защо? Защо се случваше това? Минаха секунди, разделени от вечността, преди тя да извика безпомощно. С премрежени от сълзи очи и няколко бързи крачки тя се озова пред Мария, изби с ръка пистолета й и забоде левия си лакът в дебилно смеещото се лице. Последва го десният й юмрук. С все сила. Опонентката й се олюля замаяно.

От носа й потече кръв.

— Кучка! — изсъска тя и отвърна на удара с удар. Толкова силен, че върна Ася няколко години назад в спомените й. В училище. Където беше и Мария. Когато се зараждаше тихата вражда помежду им. Върна се, за да получи отговор на въпроса: „Кой я натопи?“. Кой сложи наркотици в чантата й и подаде сигнал в полицията.

Следващият удар на Бакалова я върна обратно в реалността. Но не и преди да го последва ритник в корема. Ася политна назад. Много удобно! Тя се надсмиваше над хората, които я подценяваха. Не беше вчерашна, за да дойде тук само с едно ромско острие. Постави личен рекорд за вадене на пистолет и точна стрелба с него. Мария падна мъртва. Но какво от това? Лисичката се довлече до брат си и тихо заплака над трупа му. Не я интересуваше какво се случва около нея. Не обърна внимание на полицията, която се появи от нищото. Да, щяха да я арестуват. Много важно! Стършела го няма. Отиде си. Нейния скъп и обичан Стършел. Който най-накрая си намери белята.

Вече нищо нямаше значение.

6 май 2018

Съдебната зала се пукаше по шевовете. Журналисти. Граждани. Служители на закона. Най-горещата новина в медиите бе изобличаването на най-голямата престъпна организация в България. На светло излязоха кирливите ризи на редица бизнесмени и политици. Октоподът бе сразен. Низвергнат. Да, отне почти година на тромавата съдебна система да събере нужните доказателства и главният прокурор да поиска адекватни присъди. Никой обаче не вярваше, че законът ще влезе в сила. Все пак живеехме в България.

С наведена глава Бояна слушаше заключителните думи на съда. Ася я гледаше с присвити очи и отказваше да приеме съдбата си.

— Съдът признава обвиняемите Бояна Стоилова и Ася Иванова за виновни по всички повдигнати обвинения и ги осъжда на доживотен затвор, без право на обжалване.

С удара на малкия чук съдебната зала щеше да се срути от аплодисменти. Ася клатеше глава. Анонимна свидетелка? Да изгние в ада дано! Тази малка уличница! Боклук!

Това е! Краят на S.T.A.R. Краят на всичко. Правосъдие и възмездие. Темида бе повече от справедлива. Да, наистина болеше, но какво друго можеше да се очаква? Бояна не разчиташе на помощ от страна на Серафим. Знаеше, че е сама. Сама с остатъка от живота си. А Лисичката не можеше да се примири. Нямаше право. Тази история не биваше да приключи просто така. Щеше ли да направи опит за бягство? Да, твърде вероятно. При първа възможност. А щеше ли да успее? Много, много съмнително. Сигурно с годините ще се примири и ще я обземе същата онази безгранична лудост, която обзе и Мария Бакалова. Лоши зарове. Лош късмет. Шансът отдавна им бе обърнал гръб. Но предстоеше да го изпитат в пълна сила върху плещите си. През идните дни, та до края на този скапан живот.

6 май 2018

В манастира „Успение Богородично“ никога преди не бе било толкова тихо. Сякаш светът бе смълчан, за да отдаде незаслужена почит към правосъдната система в България, която най-накрая заработи нормално. Вятър не вееше. Птици не пееха. Слънцето бе замръзнало на ръба на хоризонта и отказваше да залезе. Тягостното настроение смущаваше единствено монотонното цъкане на стенния часовник, който отброяваше секундите до двайсет и един часа.

Ирен стъпи с единия крак на малкото столче. После с другия. С безразличие пъхна глава в примката на въжето. Разклати стола. Увисна. Край.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.